‫‏בשנתיים האחרונות עבדתי הרבה על עצמי.
‫‏והבנתי שאני אהיה בסדר גמור ‫‏כל עוד אקבל תשומת לב בלתי פוסקת.
‫‏זה נכון. אני מת על תשומת לב.
‫‏תמיד רציתי תשומת לב.
‫‏כשהייתי ילד קטן, לא קיבלתי מספיק תשומת לב.
‫‏הייתי הילד השלישי מארבעה.
‫‏יש לי אח גדול ואחות גדולה.
‫‏כשהייתי בן שלוש, הם לקחו אותי הצידה
‫‏והם אמרו לי שאני מאומץ.
‫‏ושהאימא האמיתית שלי נרצחה...
‫‏על ידי מיס אמריקה.
‫‏הם אמרו, "אם תשאל את אימא שלנו לגבי זה, ‫‏היא תהיה ממש נסערת.
‫‏"אז אל תשאל אותה אם זה נכון, ‫‏אלא אם אתה רוצה שהיא תהיה נסערת."
‫‏והם אמרו, "אם תשאל את אבא שלנו, ‫‏הוא יגיד שאנחנו משקרים.
‫‏"אבל הוא משקר."
‫‏הם חשבו על כל התרחישים.
‫‏ומה שהעצים את הלחץ שחוויתי,
‫‏כשהייתי בן שלוש,
‫‏חשבתי שמיס אמריקה היא פסל החירות.
‫‏וזה היה הקיץ של שנת 1986.
‫‏ב-1986, באותו קיץ, בארבעה ביולי,
‫‏רייגן היה הנשיא,
‫‏והוא נאם מול פסל החירות.
‫‏הוא לבש חולצה לבנה, הרוח נשבה
‫‏והוא אמר, "הגברת הזו היא גברת נהדרת".
‫‏וישבתי בבית וחשבתי, "אוי, אלוהים.
‫‏"זה מגיע עד הפסגה.
‫‏"אני בחיים לא אשיג צדק לאימא שלי."
‫‏תמיד רציתי תשומת לב בבית הספר,
‫‏ברמה חולנית.
‫‏אני ממש... אני לא יודע אם הרגשתם ככה פעם,
‫‏אבל אתם זוכרים כשהייתם בבית הספר היסודי,
‫‏וילד מהכיתה שלכם היה בא לבית הספר יום אחד
‫‏והייתם מגלים שסבא שלו מת?
‫‏והוא היה מקבל המון תשומת לב.
‫‏המורה הייתה אומרת, ‫‏"סבא של ארון הלך לעולמו",
‫‏והוא היה אומר, "זה נכון".
‫‏והיינו אומרים, "אוי, ארון".
‫‏והוא היה האח"ם של אותו יום.
‫‏הוא היה אומר, ‫‏"אפשר לשבת על הפוף בזמן הקריאה?"
‫‏היינו אומרים, ‫‏"בטח, חרא מסכן שכמוך. תשב שם".
‫‏תשכחו מהעובדה שיש רשימה על בריסטול מנוילן
‫‏שכתוב בה מי יושב על הפוף באיזה יום,
‫‏וכולנו חיכינו בסבלנות ליום שלנו.
‫‏ובואו נשכח אפילו ‫‏שהפוף נמצא שם כדי ללמד אותנו סבלנות.
‫‏הרגע עקפת את התור.
‫‏יצא לכם להסתכל על כמות תשומת הלב ‫‏שהילד עם הסבא המת קיבל?
‫‏והאם יצא לכם,
‫‏כמוני...
‫‏לקוות?
‫‏או אולי אפילו...
‫‏להתפלל?
‫‏"בבקשה תהרוג אחד מהסבים שלי ‫‏כך שגם אני אקבל תשומת לב."
‫‏אני אכן עשיתי את זה.
‫‏וחלקכם גם עשיתם את זה.
‫‏ואני יודע שכן, כי התחלתם לצחוק
‫‏כבר מתחילת הבדיחה.
‫‏אם עשיתם את זה, אל תרגישו רע מדי, טוב?
‫‏כן, זה זיכרון ממש אפל.
‫‏אבל הייתם ילדים קטנים.
‫‏וגם, הייתם ילדים קטנים,
‫‏אז כנראה עדיין היו לכם ארבעה סבים וסבתות.
‫‏מדובר בהרבה סבים וסבתות.
‫‏האם זה יותר מדי?
‫‏אני לא יודע, אני שואל.
‫‏תקשיבו, לעזאזל. אני לא אומר
‫‏שאתה מתפלל שאחד החשובים ימות.
‫‏אתה לא רוצה שאימא של אימא שלך תמות, ‫‏הקשר הזה מיוחד מדי.
‫‏ואתה לא רוצה שאבא של אבא שלך ימות, ‫‏כי אז אבא שלך יתנהג ממש מוזר.
‫‏ילדים, נראה לכם שאבא שלכם מוזר עכשיו?
‫‏חכו שאבא שלו ימות.
‫‏ואז הוא יצא למסע שלם.
‫‏הוא ירצה לצלם יותר תמונות משפחתיות, ‫‏אבל הוא יהיה כועס יותר במהלכן.
‫‏"אפשר לצלם תמונה אחת שבה כולנו נראים טוב?"
‫‏אנחנו כזה, "לא נראה לי ‫‏שהבן זונה הזה במצב טוב כל כך".
‫‏אז אתה לא רוצה להרוג את אחד החשובים.
‫‏אבל אפשר להרוג...
‫‏את אחד הלא חשובים.
‫‏אתם יודעים מי.
‫‏אפשר...
‫‏אפשר להרוג את אימא של אבא.
‫‏מי ידע בכלל שלאבא שלך יש אימא?
‫‏לא נראה שהיא עשתה עבודה טובה במיוחד.
‫‏תשאלו את אימא שלכם אם היא חושבת
‫‏שאימא של אבא שלכם עשתה עבודה טובה
‫‏ומגיע לה לחיות.
‫‏ברור שלא.
‫‏היא אישה מבוגרת ולא נעימה.
‫‏היא לא עשתה כלום למען אף אחד.
‫‏אבל עכשיו היא יכולה.
‫‏היא יכולה למות
‫‏בין ספטמבר למאי.
‫‏ברצינות, בוסטון.
‫‏כשהייתי בבית הספר היסודי, ‫‏סבתא שלי מתה בקיץ!
‫‏זה היה חסר תועלת.
‫‏אי אפשר להיכנס לבית הספר ביום העבודה
‫‏ולומר, "איבדנו את סבתא שלנו ב-17 ביולי".
‫‏"כבר היית אמור להתגבר על זה. רד מהפוף!"
‫‏טוב, אני מתנצל שפתחתי את המופע ‫‏בנימה... אפלה כל כך.
‫‏אבל לא רציתי שההתחלה ‫‏תהיה שמחה מדי, אתם יודעים.
‫‏עברו עליי כמה שנים מוזרות.
‫‏עברו עליכם כמה שנים מוזרות.
‫‏לא רציתי לצאת מזויף, אתם יודעים.
‫‏להיות כזה... "היי, בוסטון, הגיע הזמן לצחוק!"
‫‏"הרימו את החיוכים
‫‏"הורידו את המסכות
‫‏"אתם מבינים מה הפשר
‫‏"כולנו היינו בסגר
‫‏"כולנו הלכנו למכון גמילה ‫‏וכולנו התגרשנו
‫‏"ועכשיו המוניטין שלנו השתנה
‫‏"אף אחד לא יודע מה לחשוב
‫‏"היי, כן
‫‏"כל הצעירים אוהבים יותר את בו ברנהאם
‫‏"כי הוא פחות בעייתי כרגע
‫‏"היכולת להתחבב על הקהל היא כלא"
‫‏אז אי אפשר להתחיל ככה.
‫‏תודה. כתבתי את השיר הזה.
‫‏לפני שאתחיל...
‫‏הבחור הצעיר בשורה השלישית למעלה.
‫‏איך קוראים לך? ‫‏-הנרי.
‫‏הנרי? בסדר, הנרי. בני כמה אנחנו?
‫‏אחת עשרה. בסדר, נפלא.
‫‏אתה בכלל לא תסיח את דעתי לאורך כל ההופעה.
‫‏הנרי...
‫‏אוי ואבוי.
‫‏הנרי, אתה... אני לא מתכוון
‫‏לומר את זה בקטע של "אתה יודע מי אני",
‫‏אבל כאילו, אתה יודע מי אני,
‫‏או שהבייביסיטר ביטלה ופתאום היית בוואן?
‫‏אתה יודע מי אני? בסדר. ‫‏ראית אותי עושה סטנד-אפ?
‫‏כן. ‫‏-טוב. בסדר.
‫‏אני מעריך את זה שבאת.
‫‏אז...
‫‏הדברים שאני אדבר עליהם,
‫‏הערב, שעשיתי לאחרונה,
‫‏אני אף פעם לא אומר את זה.
‫‏אני לא אומר את זה במפורש, ‫‏אבל אל תעשה אותם.
‫‏בסדר?
‫‏אל תעשה אותם.
‫‏אתה בכיתה ו'?
‫‏כיתה ה'. ‫‏-כיתה ה'?
‫‏בסדר.
‫‏טוב, הנרי, אם ראית אותי עושה סטנד-אפ בעבר,
‫‏יש לי וייב קצת אחר עכשיו.
‫‏כשהייתי צעיר יותר, ‫‏הייתי יוצא לבמה ואומר, "היי!"
‫‏ומעניין מה גרם לזה.
‫‏טוב, הימים האלה חלפו.
‫‏זה נגמר.
‫‏טוב.
‫‏הנה מה שקרה.
‫‏- ג'ון מולייני: בייבי ג'יי -
‫‏- התזמורת הסימפונית של בוסטון -
‫‏שמונה עשר בדצמבר, 2020.
‫‏הנרי, אתה עמדת לצאת לחופשת חג המולד
‫‏בכיתה ג'.
‫‏אני, בינתיים, הייתי משולח רסן בניו יורק,
‫‏ולא הייתי במצב טוב.
‫‏פראי.
‫‏ובאותו ערב, ב-18 בדצמבר, 2020,
‫‏הזמינו אותי לארוחת ערב בדירה של חבר.
‫‏מרגש, נכון?
‫‏לא.
‫‏כשהגעתי לשם, זה היה תכסיס.
‫‏לא הייתה שום ארוחת ערב.
‫‏זאת הייתה התערבות.
‫‏בשבילי.
‫‏התערבויות בשבילי
‫‏הן ההתערבויות שאני הכי פחות אוהב.
‫‏כשנכנסתי להתערבות שלי,
‫‏ידעתי מייד שזאת התערבות.
‫‏אתם יודעים איזו בעיית סמים חמורה ‫‏צריכה להיות לכם
‫‏אם כשאתם פותחים דלת ורואים אנשים שהתאספו,
‫‏המחשבה הראשונה והמיידית שלכם היא,
‫‏"זאת בטח התערבות לגבי בעיית הסמים שלי"?
‫‏"אין עוד סיבה שאנשים ישבו מאחורי דלת."
‫‏זה היה תהליך החשיבה שלי ‫‏כשנכנסתי להתערבות שלי באותו ערב.
‫‏"הולך לארוחת ערב עם חבר מהקולג'!
‫‏"מה סת' מאיירס עושה פה?
‫‏"זין!"
‫‏בנוסף, איחרתי בשעתיים להתערבות שלי.
‫‏טוב, לא ידעתי שאנשים מחכים לי.
‫‏חבל שלא ידעתי.
‫‏הייתי מאחר במיליון שעות.
‫‏איחרתי בשעתיים, אז כשהגעתי לשם,
‫‏כולם כעסו עליי עוד יותר.
‫‏הם אמרו, "ואתה גם מאחר".
‫‏אני אמרתי, "היי, אם רציתם שאני אגיע בזמן,
‫‏"יכולתם לשלוח לי הודעה, ‫‏'ג'ון, יש לנו קוקאין'."
‫‏הייתי מקדים בחצי שעה ‫‏כדי לעזור לסדר כיסאות.
‫‏איחרתי בשעתיים, ‫‏כי טיפלתי בשני סידורים חשובים מאוד.
‫‏הסידור הראשון, ‫‏הלכתי לדירה של סוחר הסמים שלי.
‫‏אני מתבייש לספר לכולכם ‫‏שהייתי שם כדי לקנות סמים.
‫‏והייתי חייב לשלם לסוחר במזומן, ‫‏והייתי חייב לתת לו כסף מזומן
‫‏על סמים שקניתי כמה לילות קודם לכן,
‫‏כי הגעתי לתקרה באפליקציית התשלום "ונמו".
‫‏ידעתם שזה אפשרי?
‫‏אפשר להגיע לתקרה ‫‏באפליקציית "ונמו" על בסיס שבועי.
‫‏דרך אגב, כל עוד כולכם פה,
‫‏תרשו לי להגיד משהו על "ונמו"
‫‏בשם קהילת המכורים לסמים.
‫‏"ונמו" מיועדת לעסקאות סמים.
‫‏בשביל זה היא קיימת.
‫‏לאף אחד מאיתנו בעולם הסמים אין מושג
‫‏מה אתם, האזרחים,
‫‏עושים באפליקציה שלנו
‫‏עם העסקאות הפומביות המזדיינות שלכם.
‫‏מה אתם, בשוק בימים עברו, ב-1555?
‫‏"שמעו נא!
‫‏"הביטו בי!
‫‏"אני מחליף אווז מפוטם אחד ‫‏בעבור עשר צנוניות." אל תשתפו את זה.
‫‏הסידור השני שטיפלתי בו ‫‏באותו ערב הוא משעשע מאוד בעיניי.
‫‏ארוחת הערב נקבעה ל-19:00.
‫‏אז הלכתי להסתפר...
‫‏ב-19:00.
‫‏ובאמת האמנתי שאצליח להספיק את שניהם.
‫‏הלכתי לעשות את התספורת הלילית הזאת
‫‏ב"סאטרדיי נייט לייב",
‫‏שזו תוכנית טלוויזיה, ‫‏לא מספרה ספונטנית שעובדת כל הלילה.
‫‏אבל יש להם שם מחלקת שיער, נכון?
‫‏ועדיין היה לי תג מהתקופה שעבדתי שם.
‫‏אז ב-19:00,
‫‏בעודי מסטול בטירוף על קוק,
‫‏עליתי לקומה השמינית של מרכז רוקפלר 30,
‫‏נכנסתי למחלקת השיער זוכת פרס האמי,
‫‏ואמרתי, "היי, אפשר לקבל תספורת?"
‫‏והם אמרו, "ג'ון, אתה לא המנחה השבוע".
‫‏ואני אמרתי, "היי, אפשר לקבל תספורת?"
‫‏מכירים את הקטע הזה כשנרקומן
‫‏נכנס למשרד שלכם ומבקש תספורת
‫‏ואתם חושבים, "יהיה מהיר יותר לספר אותו"?
‫‏זה מה שקרה.
‫‏נכנסתי להתערבות שלי באיחור של שעתיים.
‫‏לפי החברים שלי, זה מה שאמרתי.
‫‏"אוקיי!"
‫‏בדיוק הייתי בדירה של סוחר הסמים שלי,
‫‏אז צעקתי מייד,
‫‏"לפני שנתחיל, אפשר ללכת לשירותים?"
‫‏והם אמרו לא. ואני אמרתי...
‫‏ואז אשת התערבויות כזאת שהם העסיקו
‫‏רצה אליי ואמרה, "היי".
‫‏ואמרתי, "אנרגיה לא נכונה!"
‫‏נכנסתי להתערבות.
‫‏תקשיבו, כל מי שהיה בהתערבות
‫‏היה ממש מודאג לגביי.
‫‏כולם מודאגים לגבי הבריאות הגופנית שלי.
‫‏אבל אני נכנס לשם, ‫‏אני רזה בגלל קוקאין ובדיוק הסתפרתי.
‫‏כולם היו בסגר כבד במשך תשעה חודשים.
‫‏הם נראו זוועה.
‫‏הייתי האדם שנראה הכי טוב בהתערבות שלי,
‫‏בפער.
‫‏כל מי שהיה שם נראה כמו ג'רי גרסיה.
‫‏נכנסתי לחדר,
‫‏היו שם שישה חברים שלי ‫‏שישבו איתי בחדר בניו יורק
‫‏ושישה חברים שלי שהתחברו בזום, מלוס אנג'לס.
‫‏אולי אתם חושבים, "במקומך,
‫‏"אני הייתי אומר, 'אם אתם דואגים לי,
‫‏"'למה לא טסתם לפה?'"
‫‏אל תדאגו.
‫‏אמרתי את זה כמה פעמים.
‫‏אמרתי את זה מספר פעמים במהלך הערב.
‫‏אשת ההתערבויות אמרה,
‫‏"הנה, אני אראה לך את הכיסא שלך."
‫‏היה לי כיסא מיוחד.
‫‏כי הייתי מסמר הערב.
‫‏ועמדתי לשבת על הכיסא שלי ‫‏כשחבר שלי שישב בפינה אמר,
‫‏"חשבתי שהם יפילו אותו לרצפה."
‫‏"חשבת שהם יעשו מה?"
‫‏"אתה יודע, כמו בתוכנית 'התערבות'.
‫‏"חשבתי שיפילו אותך לרצפה."
‫‏"זה מהתוכנית על ציידי הפדופילים.
‫‏"אתה מאוכזב עכשיו ‫‏שהם לא יפילו אותי לרצפה?"
‫‏הוא אמר, "כן, אני קצת מאוכזב".
‫‏התיישבתי על הכיסא שלי, ‫‏התעמתי עם כל המלשנים האלה.
‫‏תקשיבו.
‫‏אני פשוט אגיד את זה עכשיו, ‫‏אני לא מתכוון להיות מוזר.
‫‏זאת הייתה התערבות מלאה בכוכבים.
‫‏זאת הייתה קבוצה טובה.
‫‏עד כמה שכעסתי כשנכנסתי לשם,
‫‏חשבתי לעצמי, "זה הרכב טוב. זה ממש...
‫‏"זה ממש מחמיא במובן מסוים."
‫‏זה היה כמו "וי אר דה וורלד" ‫‏של קומיקאים אלטרנטיביים
‫‏מעל גיל 40.
‫‏כולם קומיקאים.
‫‏אבל אף אחד לא אמר שום דבר מצחיק
‫‏כל הערב.
‫‏לפני שהגעתי, הם הבטיחו זה לזה
‫‏שהם לא יעשו קטעים.
‫‏אני יצאתי מדעתי.
‫‏ישבתי שם בכיסא נוראי,
‫‏בנפילה מקוקאין.
‫‏אף אחד לא הרשה לי ‫‏ללכת לשירותים כדי להתרענן.
‫‏והאנשים הכי מצחיקים בעולם בוהים בי,
‫‏ומסרבים לספר בדיחות!
‫‏זה היה מטריף!
‫‏פרד ארמיסן היה רציני.
‫‏אתם יודעים עד כמה זה מרתיע?
‫‏הוא לא עשה דמות או קול. הוא פשוט אמר,
‫‏"היי, ג'ון. אני ממש מודאג ‫‏לגבי כל מה שעובר עליך."
‫‏ואני אמרתי, "הבא בתור!"
‫‏דרך אגב, במהלך רוב ההתערבות הזאת,
‫‏הייתי נחוש לא ללכת למכון גמילה, ‫‏כלומר "להפסיד".
‫‏התוכנית שלי הייתה ‫‏לערער את מעמדה של המנהיגה.
‫‏אם אוכל לגרום לכל השאר לפקפק בסמכות שלה,
‫‏חשבתי שהכול יקרוס כמו מגדל קלפים.
‫‏קיוויתי שבסופו של דבר,
‫‏הם יגידו, "לא יודע, ‫‏התספורת, הביטחון העצמי.
‫‏"אולי נהפוך אותו למנהיג ‫‏ונשלח אותה למכון גמילה."
‫‏בשלב מסוים עמדתי ליד חלון פתוח ‫‏ועישנתי בשרשרת
‫‏בדצמבר בניו יורק. ‫‏אתם יודעים, כמו אדם פיכח.
‫‏והסתכלתי עליה ואמרתי, ‫‏"הכינו אותך לקראתי בכלל?"
‫‏והיא אמרה, "כן. ‫‏אבל כולם אמרו שאתה נחמד מאוד".
‫‏אל תאמינו לתדמית.
‫‏בשלב מסוים זרקתי את הרימון הזה עליהם.
‫‏אמרתי, "אני אלך למכון גמילה
‫‏"כשכולכם תפסיקו לשתות ולעשן ויד."
‫‏נפלה דממה על ההתערבות.
‫‏ואז ניק קרול צעק, ‫‏"ג'וני, זה לא העניין פה".
‫‏זה מתסכל
‫‏כשאנשים עושים לך התערבות ‫‏אבל יש להם בעיות משלהם.
‫‏זה כמו כשמישהו שולח לך הודעה,
‫‏אבל ההודעה נשלחת מכתובת המייל שלו.
‫‏ואתה חושב, "טוב, אני מבין את ההודעה,
‫‏"אבל אתה צריך להתאפס על עצמך. זה...
‫‏"אני שונא את זה. השם שלך באייקלאוד?
‫‏"למה אתה... ‫‏אל תשלח לי הודעות ככה. זה טיפשי."
‫‏עכשיו יש לנו שתי שיחות. השיחה המקורית
‫‏שבה שמרתי את השם שלך כמו שרציתי,
‫‏והתועבה החדשה הזו שכולה אותיות קטנות.
‫‏כל כך הרבה אותיות ‫‏שהשם לא נכנס לתצוגה המקדימה.
‫‏והם ממשיכים לשלוח הודעות ‫‏כדי לבדוק אם הן נשלחות מהמייל.
‫‏"היי, ההודעות שלי ‫‏עדיין נשלחות מכתובת המייל שלי?
‫‏"מוזר."
‫‏"ההודעות עדיין נשלחות מהמייל?
‫‏"מוזר."
‫‏הם מתקשרים בשיחת וידאו מכתובת המייל שלהם!
‫‏אתה מתקשר מאייפד של ילד?
‫‏באמת הייתי מניאק באותו ערב. אני מכיר בזה.
‫‏אבל תקשיבו, כעסתי עליהם בטירוף.
‫‏ממש כעסתי באותו ערב.
‫‏הם הערימו עליי.
‫‏כלומר, במהותה, התערבות היא מתיחה.
‫‏הם מתחו אותי. הם ניסו להגיד לי ‫‏מה לעשות עם החיים שלי,
‫‏הם ניסו לשלוט בי.
‫‏הם התכוונו לשלוח אותי למכון גמילה לחודשים.
‫‏הרגשתי חסר אונים. הייתי כועס מאוד.
‫‏עכשיו, כשאני עומד כאן הערב,
‫‏ב-26 בפברואר, 2023...
‫‏אחת העונות הכי גרועות בשנה.
‫‏פה עם כל האנשים המדהימים האלה, ‫‏ואחד מתלמידי כיתה ה' המובילים שלנו.
‫‏זה שזכיתי להופיע ולעמוד פה...
‫‏תקשיבו, אני מודה לכל מי שהיה בהתערבות שלי.
‫‏הם התערבו, הם התעמתו איתי, ‫‏והם לגמרי הצילו את חיי.
‫‏בסדר. מספיק.
‫‏אל תעמדו בשבילם. תקשיבו...
‫‏כבר נאמר להם תודה.
‫‏וכאילו,
‫‏הם בהחלט מודעים לכך שהם עשו מעשה טוב.
‫‏הם מזכירים את זה הרבה.
‫‏וגם...
‫‏אני עדיין עצבני עליהם.
‫‏אני אסיר תודה. אני באמת אסיר תודה.
‫‏והלוואי שהייתי מרגיש ‫‏רק את הרגש הזה, אבל אני לא.
‫‏אני מרגיש שני רגשות.
‫‏אני עדיין קצת כועס.
‫‏כי... טוב.
‫‏אתם יודעים איך זה
‫‏כש-12 אנשים מצילים לך את החיים?
‫‏זה יותר מדי אנשים.
‫‏היה אפשר לעשות את זה עם ארבעה אנשים.
‫‏ואני יודע מי השמונה שהיה אפשר לקצץ.
‫‏במקום זאת, לשארית חיי,
‫‏יש 12 אנשים נפרדים בעולם
‫‏שאם אשב איתם לארוחה, אצטרך לומר,
‫‏"לא, אני אשלם. בחייך.
‫‏"היי, בחייך. ברצינות.
‫‏"הצלת את חיי.
‫‏"בשיחת זום."
‫‏אם מישהו פה היה במכון גמילה פעם,
‫‏אתם בטח יודעים את זה,
‫‏אבל אסור לכם להביא איתכם סמים.
‫‏אני לא יודע אם כולכם זוכרים ‫‏את הסידור הראשון שלי בערב
‫‏לפני ההתערבות שלי,
‫‏אבל יצאתי מההתערבות הזאת למכון גמילה,
‫‏והיו עליי הרבה סמים.
‫‏אז בזמנו הייתי מכור לקוקאין,
‫‏לאדרל, לקסנקס, לקלונופין
‫‏ולפרקוסט.
‫‏זה נקרא "פרובידנס ספיישל".
‫‏פרובידנס, רוד איילנד.
‫‏לאנשים שגרים ברחבי העולם, יש פה עיר באזור,
‫‏והיא בדיחה גדולה בעיני כולנו.
‫‏מקום מטופש מאוד.
‫‏יצאתי למכון גמילה. היו עליי
‫‏שקית מלאה באדרל 30 מ"ג,
‫‏שקית מלאה בקסנקס,
‫‏שלושה גרם קוקאין,
‫‏ו-2,000 דולר במזומן.
‫‏היו לי תוכניות אחרות לסופ"ש הזה.
‫‏אז הגעתי למכון הגמילה ב-4:00 בבוקר
‫‏וניגשתי לשולחן הקבלה.
‫‏ובשולחן הקבלה, האישה אמרה, "יש עליך סמים?"
‫‏ואני אמרתי, "לא, אין לי.
‫‏"אפשר ללכת לשירותים בבקשה?"
‫‏שני גברים תפסו אותי. ‫‏הם הורידו ממני את המעיל,
‫‏הם התחילו לחטט בכיסים.
‫‏הם נכנסו לכיס הפנימי של מעיל החורף שלי.
‫‏חשבתי, "איך הם שמעו על הכיס הפנימי?
‫‏"כל האנשים בחיי נכשלו באיתור הכיס הזה."
‫‏הם הושיטו יד לשם.
‫‏הם הוציאו את כל הכדורים ‫‏ואת כל הכסף ושני גרם קוקאין.
‫‏זוכרים שאמרתי שהיו לי שלושה גרם?
‫‏טוב, לקחתי חלק מהם במכונית.
‫‏ולקחתי חלק מהם
‫‏בתחנת דלק בשירותים
‫‏על משטח החתלה לתינוקות.
‫‏מה?
‫‏לזה הם מיועדים.
‫‏נראה לכם שאתם אמורים להניח תינוק אנושי
‫‏על המכשיר דמוי מלכודת העכברים הזה?
‫‏חרוטים עליהם סמלים של כנופיות.
‫‏הם מיועדים להסנפת קוק.
‫‏כשאתה מכור לקוק, ‫‏אתה רואה את העולם במובנים של משטחים.
‫‏אז הם מושיטים פנימה. ‫‏הם מוציאים את כל הכדורים
‫‏ואת כל הקוקאין ואת כל הכסף, והם בוהים בי.
‫‏ואני אמרתי, "אוי... ‫‏מעילי החורף הישנים האלה".
‫‏אתם מכירים את התופעה הזאת.
‫‏כשאתם מחטטים במעילי נוצות האווז שלכם
‫‏ואומרים לעצמכם, ‫‏"חמשת אלפים דולר ושלושה גרם?
‫‏"מהערב שיצאנו לשיר מזמורי חג מולד.
‫‏"מעילי החורף הישנים האלה."
‫‏ואז הם לקחו ממני את תרופות המרשם שלי.
‫‏המרשמים שלי.
‫‏לא הכדורים הלא חוקיים שקניתי ברחוב.
‫‏המרשמים הרשמיים, שהשם שלי כתוב עליהם.
‫‏והם לקחו לי אותם
‫‏פשוט כי לא הייתי אמור לקבל ‫‏מרשמים כאלה מלכתחילה.
‫‏אבל איזה אוסף היה לי.
‫‏כל המאמץ והעבודה שהושקעו בו.
‫‏אתם יודעים איזה קשה זה לגרום לרופא
‫‏להוציא לכם מרשם לכדור שאתם לא צריכים?
‫‏זה לא קשה.
‫‏זה ממש קל.
‫‏הנה מה שעושים, ‫‏או הנה מה שאני עשיתי, אבל אל תעשו.
‫‏אבל אם תעשו את זה, זה לגמרי יעבוד. טוב.
‫‏תיכנסו לאתר עם מאגר רופאים.
‫‏תחפשו רופאים באזור המיקוד שלכם.
‫‏בסדר? ואז תמיינו את התוצאות.
‫‏מהדירוג הכי נמוך להכי גבוה.
‫‏אתם לא תצטרכו לגלול הרבה.
‫‏תמצאו את הרופא באזור שלכם
‫‏שהדירוג שלו הכי נמוך.
‫‏האדם הזה צריך שתיתנו לו עבודה.
‫‏האם הוא רופא רע?
‫‏לא ולא.
‫‏זה הרופא הכי טוב.
‫‏אנשים...
‫‏אפשר להיכנס לשם,
‫‏וזה כמו "קפטן פיליפס".
‫‏אפשר להגיד, "תסתכל עליי, אני הרופא עכשיו".
‫‏אפשר להשתמש במחשב שלו.
‫‏לבדוק ב"יאהו חדשות" או משהו.
‫‏היה לי רופא בניו יורק שרק הוציא לי מרשמים.
‫‏ד"ר מייקל.
‫‏בלי שם משפחה.
‫‏אני לא מתכוון שאני מגן על זהותו.
‫‏הוא לא אמר לי מה שם המשפחה שלו.
‫‏אפילו לפני המגפה,
‫‏ד"ר מייקל עבד בדירה שלו בשדרה השנייה.
‫‏זה מוזר.
‫‏הייתי הולך לפגוש את ד"ר מייקל
‫‏והייתי דופק על הדלת ‫‏והוא תמיד היה פותח ככה. הוא היה אומר,
‫‏"אשתי, מינרווה, ישנה."
‫‏כאילו, ממש פרנואיד. אבל הוא לא אמר,
‫‏"אז תדבר בשקט."
‫‏הוא כאילו אמר, ‫‏"לא הרגתי הרגע את אשתי, מינרווה".
‫‏ואז היינו נכנסים למטבחון שלו.
‫‏לקרוא לזה "מטבח" זו הגזמה פראית.
‫‏והיינו מנהלים את התור שלנו.
‫‏הייתי אומר, "אני רוצה קלונופין".
‫‏והוא היה אומר, "בסדר".
‫‏ובזמן שהוא כתב את המרשם
‫‏וקרע את הדף, הוא היה אומר, "בשביל מה זה?"
‫‏והייתי אומר, "יש לי חרדה".
‫‏והוא היה אומר, "אז אתה צריך את זה".
‫‏ואז ד"ר מייקל תמיד היה אומר,
‫‏"היי, רוצה חיסון שפעת?"
‫‏הוא רצה להיות כמו רופא אמיתי.
‫‏הייתי אומר, "לא, מייקל,
‫‏"כבר הזרקת לי שני חיסוני שפעת החודש, אחי.
‫‏"אני מרגיש מטורף.
‫‏"אני מרגיש ממש חולה."
‫‏ואז הוא היה אומר, "רוצה זריקת בי-12?
‫‏"רוצה זריקת ויטמינים?"
‫‏אז הוא תמיד רצה לתת לי זריקה כלשהי,
‫‏כי היה לו קטע כזה.
‫‏תשמעו, איש שנקרא ד"ר מייקל
‫‏שעובד בדירה שלו, חייב להיות לו קטע.
‫‏הקטע של מייקל היה שהוא רצה שגברים
‫‏יורידו חולצה בדירה שלו.
‫‏כולכם מרגישים לא בנוח עכשיו, ‫‏אבל אני התגברתי על זה לגמרי.
‫‏וגם, אם אתם חושבים ‫‏שהסיפור הזה נגמר בכך שאני אומר,
‫‏"ואני אמרתי, 'בשום פנים ואופן לא',"
‫‏אתם עומדים להתאכזב ממש.
‫‏אז הייתה לנו הצגה קטנה כזאת.
‫‏הייתי מפשיל את השרוול של החולצה שלי
‫‏ומייקל היה נכנס עם המזרק ואומר...
‫‏"אני צריך שתוריד את החולצה לגמרי."
‫‏הייתי אומר, ‫‏"שלושים קלונופין, שני חידושי מרשם..."
‫‏ואז ההטרדה המינית הייתה נפסקת,
‫‏לשם ההגינות. אז אולי זה היה כל הקטע שלו.
‫‏רק לגרום לגברים להוריד חולצה.
‫‏או שאולי היה משהו בגוף שלי בלי חולצה
‫‏שמונע הטרדה מינית.
‫‏לסיפור הזה יש שני מוסרי השכל.
‫‏הראשון, עכשיו אתם יודעים את זה.
‫‏פעם לא ידעתם.
‫‏מוסר ההשכל השני הוא זה.
‫‏צריך להתחסן ולקבל מנת בוסטר וכל זה. אבל...
‫‏בימינו, כשאתם שומעים אנשים אומרים,
‫‏"פשוט תסמכו על רופאים..."
‫‏בכל פעם שאתם שומעים מישהו אומר, ‫‏"תסמכו על רופאים", רק תזכרו
‫‏שאיפשהו, במטבחון,
‫‏יושב ד"ר מייקל.
‫‏ואם הוא ראוי כל כך לאמון,
‫‏למה מינרווה תמיד ישנה?
‫‏אז הם לקחו את המרשמים שלי.
‫‏הם לקחו לי את המרשמים.
‫‏כל זה קרה ב-4:00 בבוקר,
‫‏כשרק נכנסתי למכון הגמילה.
‫‏בואו נקפוץ 12 שעות קדימה
‫‏ל-16:00 באותו יום.
‫‏אני בחדר בית החולים, ‫‏במרפאת ניקוי הרעלים במכון הגמילה.
‫‏הייתי צריך להתנקות מרעלים ‫‏במשך ארבעה-חמישה ימים כשהגעתי,
‫‏בגלל כל מה שהיה במערכת שלי. ‫‏אני בחדר בית החולים שלי.
‫‏בשלב זה הייתי בגמילה כבר 12 שעות.
‫‏לא נרדמתי בזמן הזה.
‫‏ובסך הכול, בשלב זה הייתי ער
‫‏במשך 50 שעות.
‫‏הרופאים ניסו לתת לי תרופות ‫‏כדי להרגיע אותי.
‫‏אבל בשלב הזה בחיי, הסבילות שלי ‫‏לחומרים מרדימים הייתה על-אנושית.
‫‏לא משנה מה נתנו לי, לא הצליחו להרגיע אותי.
‫‏אני כמו רספוטין הגדול, ‫‏הם לא יכולים להכניע אותי.
‫‏ובאותו רגע, רופא באמת טוב
‫‏נכנס לחדר בית החולים שלי.
‫‏אם נפגשת רק עם ד"ר מייקל
‫‏בשנים האחרונות,
‫‏רופא שהוא באמת טוב זה מפחיד.
‫‏זה כמו מגרש שדים.
‫‏האיש הזה נכנס ואמר, ‫‏"היי, אני ד"ר הנרי פורטסקיו".
‫‏אמרתי, "לא. שני שמות.
‫‏"לא.
‫‏"היי.
‫‏"אתה רוצה שאני אוריד חולצה?
‫‏"אתה אוהב את זה?
‫‏"אתה אוהב דברים?
‫‏"איזה מין רופא אתה?
‫‏"אשתך מתה?"
‫‏צרחתי על הרופא הזה.
‫‏אמרתי, "איפה הקלונופין שלי?"
‫‏"אנחנו לא יכולים לתת לך את הקלונופין שלך."
‫‏"למה לא?"
‫‏"אנחנו מכון גמילה.
‫‏"אני לא יכול לתת לך סם מסוג 2
‫‏"בהתאם לחוקי מדינת פנסילבניה."
‫‏ואני אמרתי,
‫‏"חוקי מדינת פנסילבניה?
‫‏"מה אם נלך לבית מרקחת בניו ג'רזי?"
‫‏תבינו, אני חשבתי
‫‏שהוא מספר לי על תסבוכת
‫‏ששנינו נקלענו אליה.
‫‏כאילו הוא אמר, "תקשיב, ‫‏אני אשמח לתת לך את הכדורים האלה.
‫‏"ניכר שאתה בחור רגוע ביותר,
‫‏"מקפצץ ומתפתל בחלוק בית חולים
‫‏"בעודך נועל נעלי ספורט ‫‏של 'ניו באלאנס' כבר 12 שעות.
‫‏"אבל מדינת פנסילבניה המעצבנת הזאת."
‫‏"דוקטור, מה אם נלך לבית מרקחת בניו ג'רזי?"
‫‏"אוי, אלוהים, אף אחד מעולם לא חשב על זה.
‫‏"אתה המכור לסמים הראשון ‫‏שהגיע לפה עם מזימה.
‫‏"בוא ניסע במכונית שלי.
‫‏"ניכר שאתה מוכן לצאת משטח המכון."
‫‏זה היה ב-16:00.
‫‏כעבור שלוש שעות, ‫‏ב-19:00, אני סוף סוף נרדם.
‫‏הם נתנו לי מספיק תרופה ‫‏בשם ליבריום, והתעלפתי.
‫‏הם השאירו אחות בחדר בית החולים שלי
‫‏כדי לוודא שאני אמשיך לישון,
‫‏כי גרמתי לצרות.
‫‏אני לא בטוח מה בדיוק הדאיג אותם כל כך.
‫‏אבל אולי הדאיג אותם שאמרתי,
‫‏"אני אעמיד פנים שאני נרדם.
‫‏"ואז כשכולכם תחשבו שאני ישן ‫‏ותצאו מהחדר שלי,
‫‏"אני אברח ממכון הגמילה הזה."
‫‏משהו בכך שאמרתי את זה בקול, פעמיים,
‫‏לשני חברי סגל שונים,
‫‏גרם להם להרים כמה גבות.
‫‏אבל עכשיו אני ישן. אני באמת מעולף.
‫‏הם השאירו אחות בחדר שלי ‫‏כדי לוודא שאני אמשיך לישון.
‫‏היא יושבת על כיסא ליד שידה. אני ישן במיטה.
‫‏הטלפון שלי מונח ‫‏עם המסך למעלה על השידה לידה.
‫‏עכשיו, בדיוק ברגע הזה, ב-19:00 בערך,
‫‏חברי הטוב פיט דיווידסון התחיל להתקשר אליי.
‫‏פיט... כן, הוא. פיט...
‫‏לא היה בהתערבות שלי ‫‏כי הוא היה בטיסה באותו ערב,
‫‏אבל עכשיו הוא נחת. ‫‏הוא שמע שאני במכון גמילה והוא מודאג.
‫‏אז הוא התחיל להתקשר.
‫‏עובדה מעניינת על פיט.
‫‏הוא מחליף מספרי טלפון כל הזמן.
‫‏אני לא יודע למה. זה המסע שלו.
‫‏פעם בחודש וחצי, אני מקבל הודעה מפיט,
‫‏"יו, זה פיט. מספר חדש."
‫‏ואני אומר, "תשלח תמונה ותוכיח".
‫‏והוא שולח תמונה כזאת.
‫‏אז אני שומר אותו בטלפון.
‫‏במשך הרבה זמן, המשכתי לשמור אותו ‫‏שוב ושוב בתור "פיט דיווידסון".
‫‏בשלב מסוים היו לי תשעה מספרים ‫‏עם השם "פיט דיווידסון" בטלפון שלי.
‫‏וזה יותר מדי פיט דיווידסון.
‫‏אז...
‫‏התחלתי לשמור אותו ‫‏תחת שמות מזויפים של מפורסמים,
‫‏סתם כדי לגוון.
‫‏למשל, הוא היה שמור בטלפון שלי ‫‏לתקופה בתור רודני דיינג'רפילד.
‫‏בשבוע שהגעתי למכון הגמילה,
‫‏הוא היה שמור בטלפון שלי בתור אל פצ'ינו.
‫‏אז אני ישן במיטה.
‫‏אחות משגיחה עליי.
‫‏הטלפון שלי ליד האחות.
‫‏ופיט דיווידסון מתחיל להתקשר
‫‏שוב ושוב ושוב.
‫‏אבל מה שהאחות רואה בטלפון...
‫‏הוא שהמטופל המעולף הזה...
‫‏מקבל לא שיחה אחת,
‫‏לא שתיים,
‫‏אלא חמש... שיחות שלא נענו...
‫‏מזוכה פרס האוסקר...
‫‏אל פצ'ינו.
‫‏אז... היא מעירה אותי.
‫‏אני לא מאשים אותה.
‫‏גם אני הייתי סקרן במקומה.
‫‏היא מעירה... אני מתעורר ‫‏והיא מנערת אותי ואומרת,
‫‏"יש לך שיחה."
‫‏הייתי ממש מבולבל, הייתי...
‫‏אני מסתובב. ‫‏אני מותש כל כך. אני מביט בטלפון.
‫‏אני רואה שמופיע, "שיחה מאל פצ'ינו."
‫‏אני יודע שזו בעצם "שיחה מפיט דיווידסון."
‫‏אבל אני לא מסביר לאחות את הקוד המסובך הזה.
‫‏אני פשוט עונה לשיחה מולה.
‫‏אני שואל, "הלו?"
‫‏"אחי...
‫‏"המצב שלי לא כזה טוב.
‫‏כן, אף אחד לא יאשים אותך."
‫‏עכשיו...
‫‏אמרתי את הקטע האחרון הזה ‫‏כי היו אנשים שחשבו
‫‏שאני והוא עשינו סמים יחד
‫‏בגלל שיש לו קעקועים...
‫‏ולי אין.
‫‏אנחנו בטח עוסקים בכישוף.
‫‏מעולם לא עשיתי סמים עם פיט.
‫‏הוא תמיד תמך מאוד בפיכחותי.
‫‏אז זו השיחה שאני מנהל עם פיט.
‫‏אבל השיחה שהאחות חושבת שמתנהלת...
‫‏גורמת לי לעונג עד היום.
‫‏"שלום..."
‫‏"ג'וני!
‫‏"זה אל.
‫‏"ילד מדוכא שלי.
‫‏"שמעתי שאתה בגמילה.
‫‏"מה שלומך, אחי?"
‫‏"אחי...
‫‏"המצב שלי לא כזה טוב."
‫‏"אוי. מיץ נמש קטן שלי.
‫‏"אני מתקשר אליך חמש פעמים מפני ש...
‫‏"נראה לי שיאשימו אותי בזה.
‫‏"כן... אני חושד...
‫‏"שכשהציבור ישמע על ‫‏הידרדרותו חזרה לסמים של ג'ון מולייני,
‫‏"באופן הגיוני ומיידי...
‫‏"הם יצביעו רק על אשם אחד...
‫‏"וזה אני!
‫‏"זוכה האוסקר...
‫‏"בן ה-79...
‫‏"אל פצ'ינו!
‫‏"פצ'ינו... באיטלקית פירושו...
‫‏"'פה' זה אבא,
‫‏"ו'צ'ינו' זה מכנסי חאקי.
‫‏"הם יאשימו את 'אבא מכנסי חאקי'.
‫‏"השורה הזו לא יצאה טוב."
‫‏הייתי בגמילה חודשיים, ‫‏מ-18 בדצמבר עד 20 בפברואר.
‫‏הייתי שם בשישה בינואר, ‫‏בזמן ההסתערות על הקפיטול.
‫‏זה לא היה קורה במשמרת שלי.
‫‏כי הייתי מוודא.
‫‏הייתי מוודא שזה לא יקרה.
‫‏הייתה אי פעם התקוממות לפני שנכנסתי לגמילה?
‫‏לא.
‫‏האם הייתה אחת מאז שהשתחררתי?
‫‏בהחלט לא.
‫‏הם לא יעזו.
‫‏הם יודעים שבייבי ג'יי חזר לשכונה.
‫‏במשך כל הזמן שהייתי בגמילה, ‫‏הכול היה סגור בגלל הקורונה,
‫‏כך שלא ממש יצאנו מהבניין.
‫‏אבל שמעתי שיש ‫‏מרכזי גמילה שמוציאים אותך לטיולים.
‫‏כמו זה שהייתי בו. בזמנים טובים יותר,
‫‏היית יכול לנסוע לחווה ולפגוש סוס.
‫‏עושים זאת הרבה, זה נקרא טיפול בסוסים.
‫‏זה נשמע ממש טוב, ‫‏אבל נכון שאתם מרחמים על הסוס?
‫‏הוא נולד בקטע של, ‫‏"יום אחד אנצח בדרבי של קנטקי."
‫‏וכל חייו זה רק מסוממים שעושים כזה,
‫‏"אוקיי...
‫‏"טוב...
‫‏"אני מקבל ביטחון מליטוף הרגל החזקה שלך.
‫‏"אם אצליח להרים את הפרסה שלך, ‫‏זה אומר שאני מוכן לגור בדירה משלי."
‫‏כשנכנסתי לראשונה לגמילה, ‫‏אחד הפחדים הכי גדולים שלי
‫‏היה שכולם יזהו אותי.
‫‏בהדרגה,
‫‏השתלט עליי פחד חדש.
‫‏אני לא מגזים כדי להצחיק.
‫‏אשכרה אף אחד...
‫‏אף אחד לא ידע מי אני...
‫‏וזה שיגע אותי לגמרי.
‫‏אל תחזרו על זה, בבקשה.
‫‏הופיע בעיתון
‫‏שהייתי בגמילה, והשארתי אותו כדי שיראו.
‫‏צעקתי, "היי, אלוהים אדירים! העיתון פה.
‫‏"תיכנסו לכאן, מכורים שכמוכם, ‫‏אלוהים אדירים!
‫‏"בואו... מעניין מה כתוב."
‫‏לפני שקלטתי שאף אחד לא מכיר אותי,
‫‏הלכתי לקבוצת היכרות כזו.
‫‏עברתי ממחלקת ניקוי הרעלים למחלקת הגברים,
‫‏שם הייתי אמור לגור כמה חודשים.
‫‏כשהגעתי, הייתה להם קבוצת היכרות.
‫‏ולפני שנכנסתי לקבוצה, אמרתי לעצמי,
‫‏"תהיה צנוע."
‫‏אני נכנס ומתיישב,
‫‏ואומר, "היי, אני ג'ון מ'."
‫‏וכולם בוהים בי בקטע של, ‫‏"למה אתה מחכה למחיאות כפיים?"
‫‏ואיזה בחור אחד, לני, ‫‏שנעשינו חברים ממש טובים אחר כך,
‫‏מסתכל עליי ושואל, "ממה אתה מתפרנס?"
‫‏וכל האחרים שואלים, "כן, ממה אתה מתפרנס?"
‫‏ואני כזה...
‫‏אני עונה, "אני סטנדאפיסט."
‫‏ולני שואל, "מזה אתה מתפרנס?"
‫‏"כן, שאל את הבת שלך.
‫‏"או את הבן שלך, אם הוא לא ספורטאי."
‫‏שאל בנים מסוימים בלבד.
‫‏הסתבכתי בשבוע השני שלי בגמילה...
‫‏כי הזמנתי מסטקיית אאוטבק דרך אפליקציה.
‫‏היו שני דברים בעיירה הזו בפנסילבניה
‫‏שבה נכנסתי לגמילה.
‫‏סניף של סטקיית אאוטבק ומרכז גמילה.
‫‏אבל כשהזמנתי מהסטקייה, חשבתי לתומי שהשליח
‫‏לא ידע באיזו גמילה מדובר,
‫‏אז נתתי לו ‫‏את הכתובת של המקום כאילו שזה הבית שלי...
‫‏ובהוראות הנוספות,
‫‏כתבתי, "אל תעצור בבניין הגדול.
‫‏"תמשיך לנסוע במעלה הגבעה ‫‏למעונות שבנויים מלבנים ותראה גבר בן 38
‫‏"עומד בחוץ נרגש מאוד בחלוק."
‫‏האוכל מגיע, אבל האחראי במשמרת מחרים אותו.
‫‏הוא קורא לי למשרד שלו
‫‏ואומר, "זה חמור ביותר. זה רציני."
‫‏אני עונה, "זה רק אוכל."
‫‏הוא שואל, "מה אם זו הזמנה 'על יבש'?"
‫‏אני עונה, "מהי הזמנה 'על יבש'?"
‫‏הוא אומר, "טוב, הפעם הזמנת רק אוכל,
‫‏"ואנחנו צוחקים ומחליקים את זה.
‫‏"אבל מה אם השארת טיפ ממש גדול,
‫‏"כך שכשתזמין שוב, תגיד, 'היי, זוכר אותי?
‫‏"השארתי לך טיפ ממש גדול.
‫‏"אתן לך טיפ אפילו גדול יותר ‫‏אם תשיג לי סמים."
‫‏אמרתי, "אלוהים אדירים, זה רעיון נהדר."
‫‏עבדתי קשה בגמילה.
‫‏עשיתי מה שהמדריכים שלי אמרו לי.
‫‏כשהגעתי לשם לראשונה, המדריך שלי ביקש ממני
‫‏לכתוב אוטוביוגרפיה ‫‏על השימוש בחומרים וההתמכרות אליהם.
‫‏שאלתי, "למה הכוונה?"
‫‏הוא אמר, "תכתוב כל נקודה חשובה בחייך ‫‏שבה השתמשת בסמים ובאלכוהול."
‫‏שאלתי, "לאחרונה או החל מגיל שש?"
‫‏הוא ענה, "התחלת לשתות בגיל שש?"
‫‏עניתי, "כן", והוא נתן לי עוד דפים.
‫‏ניסיתי אלכוהול כשהייתי בן שש.
‫‏זה לא שישבתי בבר ושתיתי מנהטן או משהו.
‫‏הרשו לנו לנסות בירה ויין.
‫‏אבי אמר לנו בילדותנו,
‫‏"הגישה לאלכוהול בבית הזה היא אירופאית."
‫‏זה היה הדבר היחיד ‫‏שנקטנו לגביו בגישה אירופאית.
‫‏בכל השאר, גישתנו הייתה מערב תיכונית מאוד.
‫‏כולל לגבי אירופה. "אנחנו לא נוסעים לשם."
‫‏בגיל 13, כבר הייתי משתכר בכל סוף שבוע.
‫‏חבריי ואני היינו מסתובבים ברחובות שיקגו,
‫‏בשדרת לינקולן,
‫‏ועומדים מול חנויות למכירת אלכוהול
‫‏כדי לשכנע מבוגרים לקנות עבורנו שתייה.
‫‏זה תמיד היה תהליך דרמטי מאוד,
‫‏כי היינו בני 13 ונראינו בני תשע.
‫‏היינו יושבים שם ‫‏כמו פרחחים קטנים בספר של צ'ארלס דיקנס.
‫‏ממש כזה, "אדוני, בבקשה."
‫‏לפעמים היו מנסים לתת לי כסף,
‫‏הייתי אומר, "אני אתן לך כסף.
‫‏"ואתה תקנה לי בירה בחנות הזו, ‫‏שבה הקופאי צופה
‫‏"מבעד לחלון בעסקת החליפין הזו."
‫‏פעם בכיתה ח', אמרתי לחבריי,
‫‏"כדאי שנבקש רק מזוגות בדייט,
‫‏"כי הבחור ירצה לקנות לנו בירה
‫‏"כדי להיראות מגניב בעיני הבחורה."
‫‏לא הבנתי את הדינמיקה ‫‏של דייט ראשון אצל מבוגרים.
‫‏כאילו שכשהוא יחזיר אותה הביתה, היא תגיד,
‫‏"אתה יודע,
‫‏"לא הייתי בטוחה לגביך...
‫‏"בתחילת הערב, אבל...
‫‏"כשראיתי אותך קונה ‫‏את שני הארגזים של 24 פחיות בירה
‫‏"עם מטבעות של עשרה סנט ו-25 סנט,
‫‏"ואת בקבוק היין בטעמים ‫‏בשביל הילד הספציפי ההוא,
‫‏"אמרתי לעצמי, 'הבחור הזה מציאה'".
‫‏התחלתי לעשות סמים בגיל 14
‫‏עם שני החברים הכי טובים שלי, ג'ון וג'ון.
‫‏הם לא אני. הם אנשים אחרים.
‫‏לשניהם קראו ג'ון.
‫‏ג'ון אובריאן, ג'ון מקנאלטי ואני.
‫‏שמי ג'ון מולייני.
‫‏ואם לא ידעתם את זה, ‫‏כנראה הייתם איתי בגמילה.
‫‏פעם אחת...
‫‏פעם אחת, כשהיינו בני 16, אני, ג'ון וג'ון
‫‏היינו במגרש חנייה בלילה ועישנו ג'וינט.
‫‏התמסטלנו. ולפתע הגיחה ניידת משטרה...
‫‏אמרנו, "חרא", וזרקנו את הג'וינט לתעלת ביוב
‫‏ונפטרנו מכל הוויד שלנו.
‫‏אבל הם עדיין קראו לנו
‫‏והכריחו אותנו לשים ידיים על הרכב.
‫‏"עמדו ושימו ידיים על מכסה המנוע."
‫‏אז שלושתנו עומדים בשורה ‫‏ושמים את הידיים על הניידת.
‫‏קצין המשטרה פונה קודם לג'ון אובריאן,
‫‏ומתחיל לערוך עליו חיפוש.
‫‏והוא שואל, "מה שמך?"
‫‏והוא עונה, "ג'ון."
‫‏ואז הוא פונה לג'ון מקנאלטי.
‫‏מתחיל לערוך גם עליו חיפוש.
‫‏הוא שואל, "מה שמך?"
‫‏הוא עונה, "ג'ון."
‫‏אז הוא הגיע אליי.
‫‏לפני שערך עליי חיפוש,
‫‏הוא רכן לעברי ולחש באוזני,
‫‏"כדאי מאוד ששמך לא יהיה ג'ון."
‫‏"קוראים לי בייבי ג'יי פה בשכונה."
‫‏אחד הדברים שאתה עושה בגמילה, ‫‏אתה יושב עם המדריך שלך
‫‏ואתם עוברים על אנשי קשר.
‫‏ופעמים רבות, הם יבקשו שתמחק ותחסום
‫‏כל סוחר סמים ‫‏או כל אדם בעל השפעה שלילית בחייך.
‫‏במקרים מסוימים, אתה מתקשר קודם לאנשים
‫‏ואומר להם, "היי, אני מוחק וחוסם אותך",
‫‏כדי שהם לא ינסו למצוא אותך אחר כך.
‫‏זה נקרא להיפרד מהסוחר שלך.
‫‏עשיתי את זה פעם. ישבתי עם המדריך שלי,
‫‏עברתי על מספרי טלפון.
‫‏התחלתי עם הסוחר הראשי שלי, ארווין.
‫‏וסימסתי לו ואמרתי,
‫‏"היי, אני מוחק וחוסם אותך.
‫‏"לעולם לא אקנה ממך שוב סמים.
‫‏"אני פיכח עכשיו."
‫‏אבל לא ידעתי איך לסיים את ההודעה.
‫‏אז כתבתי, "אבל תודה על...
‫‏"שנים רבות של מקצועיות מעוררת השראה,
‫‏"ועל לילות רבים שהפכו לימים."
‫‏אני שולח את ההודעה.
‫‏לפני שאני מספיק ‫‏למחוק ולחסום אותו, ארווין עונה לי.
‫‏הוא כותב, "היי, אני כל כך גאה בך שנגמלת."
‫‏ואז הוא כותב,
‫‏"אתה יודע, קניתי סמים רק כדי למכור לך
‫‏"מפני שהייתי מודאג לגביך,
‫‏"ולא רציתי שתקנה דברים גרועים יותר ברחוב."
‫‏אני יודע.
‫‏ואני נפרד מהבחור הזה?
‫‏אני לא יכול למחוק אותו עכשיו. אני עונה לו.
‫‏"איש מתוק שאתה."
‫‏אמרתי, "קנית סמים רק כדי למכור לי?"
‫‏הוא עונה, "כן."
‫‏שאלתי, "מכרת סמים לאנשים אחרים?"
‫‏הוא ענה, "לא."
‫‏ואז אמרתי, "היי, אני יודע ‫‏שמוזר לשאול את זה עכשיו,
‫‏"אבל האם אתה סוחר סמים?"
‫‏הוא עונה, "לא, אני צייר. דיברנו על זה."
‫‏בוסטון, עד היום,
‫‏אין לי מושג מאיפה אני מכיר את הבן אדם הזה.
‫‏אז אני מסמס לו בחזרה,
‫‏ואני כותב,
‫‏"איך הגענו לזה...
‫‏"שאתה מוכר לי סמים?"
‫‏והוא ענה,
‫‏"אני לא יודע. פשוט המשכת לבקש."
‫‏אני אוהב את הסיפור הזה,
‫‏מפני שיש הרבה מאוד סיפורים על סוחרי סמים
‫‏שהפכו אנשים תמימים למכורים.
‫‏יש מצב שאני המכור הראשון
‫‏שהופך אדם תמים
‫‏לסוחר סמים.
‫‏וזוהי בשורתו של ג'יי.
‫‏בגמילה, היינו יושבים הרבה בקבוצות.
‫‏והיינו יושבים ומשתפים בסיפורים
‫‏על הדברים הכי נואשים ‫‏שעשינו כדי להשיג סמים.
‫‏וארצה לשתף אתכם עכשיו באחד כזה.
‫‏אז קצת לגבי ההקשר של הסיפור הזה.
‫‏בינואר 2020,
‫‏הייתי מכור מאוד לקוקאין.
‫‏רציתי להפסיק.
‫‏אז במקום לדבר עם מדריך גמילה מסמים,
‫‏או כל סוג אחר של מדריך,
‫‏או מטפל או רופא או למעשה כל אדם בחיי,
‫‏התקשרתי לרואה החשבון שלי.
‫‏ואמרתי, "היי, אני מכור לקוק.
‫‏"אתה חייב להפסיק לתת לי כסף.
‫‏"אל תיתן לי מזומן."
‫‏הוא אמר, "אלוהים, למה נכנסתי?"
‫‏אמרתי, "תן לי מזומן ‫‏רק אם אני שולח לך מייל ומכתב את הרופא שלי.
‫‏"זה הכלל החדש."
‫‏אני מנתק את השיחה.
‫‏אני מייד מתעצבן מהכלל.
‫‏"זה הכסף שלי.
‫‏"הבן זונה רוצה שאשלח לו מייל ‫‏ואכתב את הרופא שלי?"
‫‏אז במקום לצלצל אליו בחזרה
‫‏ולומר, "היי, הכלל הזה מבוטל"...
‫‏ואני יכול לעשות זאת כי אני אדם בוגר
‫‏והוא עובד אצלי.
‫‏במקום זה, אני מבלה את ששת החודשים הבאים
‫‏במציאת דרכים מתוחכמות לגנוב את הכסף שלי
‫‏מעצמי.
‫‏באוגוסט 2020, הייתי מכור בצורה קשה.
‫‏השתוקקתי נואשות לקוקאין,
‫‏וקלטתי שיש לי עדיין כרטיס אשראי פעיל.
‫‏והחלטתי לקנות שעון רולקס
‫‏עם כרטיס האשראי שלי
‫‏ולמשכן אותו תמורת מזומן
‫‏חמש דקות לאחר מכן.
‫‏אני יודע לקלוט את האווירה.
‫‏כולכם מתרשמים מאוד מהתוכנית הזו.
‫‏יום אחד, באוגוסט 2020,
‫‏כשבחוץ קרוב ל-38 מעלות,
‫‏נכנסתי לחנות של רולקס בשדרת מדיסון במנהטן.
‫‏נכנסתי פנימה,
‫‏והחבר'ה שם כולם בחליפות.
‫‏והם כזה, "שעונים... שווייץ..."
‫‏הם זזים כמו אנימטרוניקס.
‫‏אני נכנס לשם.
‫‏אני לובש מכנסי ג'ינס בהירים מאוד, ‫‏עם קיפול כפול בקרסול,
‫‏נעלי ריבוק לבנות, גרביים לבנות, ‫‏חולצה לבנה ארוכה מאוד,
‫‏כובע בייסבול לבן.
‫‏אני לועס מסטיק ניקורט.
‫‏אני נושא על גבי ילקוט ג'נספורט ‫‏הכי גבוה שאפשר.
‫‏אני בן 38.
‫‏אני נכנס לחנות
‫‏וניגש לארון התצוגה הראשון שאני רואה,
‫‏ואומר, "את זה. היי!
‫‏"את זה. מת על השעון הזה.
‫‏"אני רוצה את השעון הזה, בבקשה."
‫‏איש המכירות מסתובב לאחור עם מטפחת מוכנה
‫‏כמו קוסם.
‫‏הוא אומר...
‫‏"אני רואה שאתה מעוניין בשעון מזהב ורוד.
‫‏"תרצה לראות יצירות אחרות?"
‫‏אמרתי, "לא, לא, אני לא מעוניין ביצירות.
‫‏"רק בשעונים. זה השעון שאני רוצה.
‫‏"חקרתי לגביו.
‫‏"אני יודע עליו הכול. ‫‏תן לי את השעון, בבקשה."
‫‏הוא פותח את ארון התצוגה, מוציא את השעון.
‫‏הוא מונח על מיטת זמש קטנה משלו.
‫‏הוא אומר, "שנענוד אותו על ידך?"
‫‏אמרתי, "אין זמן. אין צורך.
‫‏"זה לא בשבילי.
‫‏"זו מתנה לאחי, ואני מכיר את היד שלו היטב.
‫‏"אחים מסתכלים כש...
‫‏"חלקנו חדר, ראיתי את ידיו,
‫‏"כך שאני יודע שהוא יהיה מושלם."
‫‏הוא אומר, "מתנה לאחיך.
‫‏"ותגיד לי, אילו טבעות אחיך עונד?"
‫‏אני אומר, ״מה?״
‫‏האם זה סוג של חידה?
‫‏האם זה טקס חניכה ‫‏לאיזו חברה גבוהה של אנשים לבנים?
‫‏"מה זאת אומרת, אילו טבעות אחי עונד?"
‫‏הוא אומר, "טוב...
‫‏"אם אחיך עונד טבעות מזהב צהוב או זהב לבן,
‫‏"אולי לא תרצה שעון מזהב ורוד.
‫‏"כפי שאתה אולי יודע, ‫‏לעולם אין לשלב בין מתכות."
‫‏אמרתי, "ראשית, נעלבתי מזה ‫‏שאתה חושב שאני אולי לא יודע.
‫‏"אני בהחלט יודע את זה ‫‏וגם את כל שאר העובדות.
‫‏"לא הייתי משלב...
‫‏"לא הייתי שם פחית אלומיניום לצד קומקום תה.
‫‏"לא הייתי שם חצוצרה על רדיאטור.
‫‏"תקרא לי מיושן, ‫‏אבל אני מאמין בהפרדה קפדנית.
‫‏"שמעת אותי. בבית יש הפרדה בין מתכות.
‫‏"שנית, לאחי אין טבעות ולעולם לא יהיו לו.
‫‏"לעולם לא יהיו לו. לאחי אין אצבעות.
‫‏"יש לו גדם.
‫‏"יש לו גדם כיד.
‫‏"לזה מיועד השעון, לא הבנת?
‫‏"השעון יעטר את הגדם כך שכשהוא יסתכל למטה
‫‏"על הדבר הדוחה הזה, ‫‏הוא יראה את השעון היפהפה.
‫‏"והוא יחשוב רק על הנדיבות של אחיו הקטן,
‫‏"ולא על תאונת הבלנדר המזעזעת ‫‏שנטלה את אצבעותיו.
‫‏"מכור לי את השעון, בבקשה."
‫‏הבחור מוציא קופסה ירוקה של רולקס ‫‏ופותח אותה, מניח בפנים את השעון.
‫‏יש בקופסה כרטיס קטן מקרטון.
‫‏הוא מוציא עט נובע וכותב על הכרטיס
‫‏לפרק זמן שהיה נראה לי ארוך מדי.
‫‏חשבתי, "אלוהים אדירים, ‫‏הוא כותב מכתב לשעון?"
‫‏הוא יודע שאמשכן אותו
‫‏ומצרף מכתב כדי שידעו איפה הוא נרכש.
‫‏כולם בחנות הזו ‫‏יודעים שאני עומד למשכן את השעון.
‫‏הם חושבים שאני זבל, ‫‏אבל אני לא. אני אלוהים.
‫‏זה מה שעובר לי בראש.
‫‏הבחור שולף סרט ‫‏ואני אומר, "לא. לא לעטוף למתנה."
‫‏הוא אומר, "חשבתי שאמרת שזו מתנה."
‫‏אמרתי, "לא. אבל אני ואחי, אנחנו לא כאלה.
‫‏"אנחנו לא מגונדרים. אחלוף על פני ביתו.
‫‏"אזרוק לו את השעון באוויר.
‫‏"הוא יתפוס אותו עם הגדם שלו.
‫‏"לא אוכל לבוא אליו עם סרט מפואר גדול.
‫‏"איך אחי בכלל יהיה מסוגל ‫‏להתיר את הקשר? סיפרתי לך דבר אישי.
‫‏"סיפרתי לך דבר אישי לגבי המצב שלו ‫‏ועכשיו אתה עושה לי את כל ה...
‫‏"מה אתה מצפה שהוא יעשה? ‫‏ימשוך את הסרט עם שיניו?
‫‏"תמכור לי את השעון. זה לקוקאין."
‫‏הוא לוקח את כרטיס האשראי שלי. ‫‏הוא מגהץ אותו.
‫‏הוא מחזיר לי את הכרטיס. ‫‏הוא מוציא שקית קניות של רולקס.
‫‏מייד סובבתי את הג'נספורט שלי ופתחתי אותו.
‫‏ואני אומר, "אין צורך."
‫‏הוא שם את הקופסה בתיק הגב שלי.
‫‏אני סוגר את הרוכסן. ‫‏לפני שאני בכלל יוצא מהחנות,
‫‏אני שולף את הטלפון ומחפש בגוגל,
‫‏"איפה למכור שעון עכשיו בניו יורק."
‫‏מקום שנקרא "מכור את שעונך ‫‏עכשיו בניו יורק" עולה בחיפוש.
‫‏אני חושב, "סוף סוף, ‫‏מישהו מבין אותי בעיר הזו."
‫‏אני מתקשר למקום ושואל,
‫‏"שלום. כן, יש לי שעון רולקס למכירה. ‫‏אני יכול לבוא היום?"
‫‏הבחור עונה, "כן. מתי אתה רוצה לבוא?"
‫‏אני אומר, "אני נמצא במרחק שתי דקות ‫‏ואני רץ מהר לכיוון החנות שלך.
‫‏"אהיה שם בעוד דקה."
‫‏והוא אומר, "אני אוכל צהריים מעבר לרחוב.
‫‏"אתחיל גם לרוץ."
‫‏אז עכשיו אני והוא רצים במורד רחוב 47.
‫‏תיק הגב שלי מתנופף מצד לצד
‫‏כמו ציצים של אישה זקנה
‫‏שקופצת מעלה ומטה בשעשועון טלוויזיה.
‫‏אנחנו מגיעים לעסק. ‫‏הוא נמצא מעל לחנות יהלומים גדולה,
‫‏אבל המשרד שלו למעלה, אז עלינו.
‫‏אני עובר דרך שתי דלתות מחוסמות.
‫‏ראיתם "יהלום לא מלוטש".
‫‏אנחנו נכנסים למשרד שלו ומתיישבים, ‫‏ועכשיו אני חייב לשנות הילוך.
‫‏כי, כן, כל הבוקר הייתי אחוז טירוף,
‫‏אבל עכשיו אני מוכר את השעון.
‫‏אני לא יכול להראות שאני נואש למכור אותו.
‫‏אני צריך לקבל עליו כסף טוב.
‫‏אז אני צריך לשמור על קור רוח.
‫‏אני מוריד לאט את תיק הגב שלי,
‫‏וחושף את הזיעה על הגב ועל הרצועות.
‫‏הוא מציע לי מים ואני מסרב מייד,
‫‏למרות שהשפתיים נדבקות לי לשיניים.
‫‏אני אומר, "שלום. יש לי שעון יפהפה למכירה.
‫‏"אני לא ממהר למכור אותו.
‫‏"הוא אצלי שנים רבות.
‫‏"מעולם לא ענדתי אותו, כך שהוא במצב מושלם."
‫‏הוא שואל, "השעון הזה אצלך שנים רבות?"
‫‏אני עונה, "נכון."
‫‏הוא שואל, "למה אתה לא עונד אותו?"
‫‏עניתי, "אשמח לענוד את השעון הזה.
‫‏"אבל אני עונד טבעות...
‫‏"מזהב צהוב וכסף.
‫‏"וכפי ששנינו יודעים...
‫‏"אסור לשלב בין מתכות."
‫‏הבחור פותח את קופסת הרולקס, ‫‏מביט בתוכה, הוא מסתכל על הכרטיס הקטן
‫‏שהבחור כתב עליו בעט נובע.
‫‏הוא מסתכל על הכרטיס. ‫‏מסתכל עליי. מסתכל על הכרטיס.
‫‏הוא שואל, "השעון הזה אצלך שנים רבות?"
‫‏אני עונה, "כן."
‫‏הוא אומר, "זה התאריך של היום."
‫‏ואני אומר, "נכון."
‫‏ונעצתי בו מבט...
‫‏עם כל הקסם והכריזמה ‫‏שנותרו בגופי המושחת מסמים,
‫‏מקווה שאוכל איכשהו לכופף את כללי ההיגיון
‫‏כדי ששני הדברים יתקיימו בד בבד.
‫‏השעון הזה אצלי שנים רבות.
‫‏ו... זה אכן התאריך של היום.
‫‏בשלב הזה, הוא מבין ‫‏שידו על העליונה במשא ומתן הזה.
‫‏רכשתי את השעון ב-12,000 דולר.
‫‏לפני שכולכם מאבדים את זה,
‫‏זכרו בבקשה ששעונים מאבדים מערכם...
‫‏שניות לאחר שיצאו מהחנות.
‫‏רכשתי את השעון ב-12,000 דולר.
‫‏הוא אומר, "5,000 דולר", אני אומר, "לא."
‫‏הוא אומר, "6,000 דולר", אני אומר, "כן."
‫‏אתם שיפוטיים כלפיי.
‫‏אתם בטח חושבים שאני טיפש למדי.
‫‏אז תנו לי לשאול אתכם.
‫‏למה שלא תציעו דרך טובה יותר
‫‏להרוויח 6,000 דולר
‫‏בחמש דקות...
‫‏בהוצאה של... 12,000 דולר בלבד?
‫‏ו...
‫‏בזמן שאתם מעבדים ומעכלים כמה הסיפור הזה
‫‏דוחה, בזבזני ולא מעורר אהדה,
‫‏רק תזכרו
‫‏שזה סיפור שאני מוכן לספר לכם.
‫‏מוזר להיות נרקומן משתקם.
‫‏היה מוזר להיות נרקומן, ‫‏אבל לפחות הייתי על סמים.
‫‏זה לפעמים מוזר. כלומר, אני מתפקד מצוין.
‫‏אבל כשאני לבד, ‫‏אני נמצא עם האדם שניסה להרוג אותי.
‫‏לפעמים אני חולף על פני מראה ואומר, ‫‏"שוב הבחור הזה. אלוהים."
‫‏זו לפעמים הרגשה מפחידה.
‫‏אבל זו גם הרגשה נחמדה.
‫‏זה נותן לי לפעמים סוג של ביטחון מוזר שכזה.
‫‏כי פעם ממש היה לי אכפת ‫‏ממה שכולם חשבו עליי.
‫‏זה כל מה שעניין אותי.
‫‏כל מה שעניין אותי היה מה אחרים חשבו עליי.
‫‏וזה כבר לא מעניין אותי.
‫‏וזה לא מעניין אותי, כי בכנות, ‫‏מה כבר יכול מישהו לעולל לי
‫‏שיהיה גרוע יותר ממה שאני יכול לעולל לעצמי?
‫‏מה, אתם רוצים לבטל את ג'ון מולייני?
‫‏אני אהרוג אותו.
‫‏כמעט עשיתי זאת.
‫‏הייתי עם בני במוזאון בדטרויט.
‫‏דחפתי את העגלה שלו בחדר גדול כזה
‫‏עם כל ציורי הקיר של דייגו ריברה.
‫‏והסברתי לבני, מלקולם, ‫‏שהיה אז בן תשעה חודשים,
‫‏כמה דייגו ריברה היה מבריק, אבל קומוניסט.
‫‏ומלקולם פשוט הפריח נשיקות ‫‏לעבר חפצים דוממים
‫‏ופזל בזמן שחרבן בחיתול שלו.
‫‏ומעולם לא יצאתי איתו ‫‏ונאלצתי להחליף לו חיתול לבד במקום ציבורי.
‫‏אז ניגשתי למדריכת המוזאון ושאלתי,
‫‏"איפה אוכל להחליף חיתול לתינוק שלי?"
‫‏והיא ענתה, "אפשר בשירותי הגברים."
‫‏אמרתי, "טוב", ודחפתי אותו לשירותי הגברים.
‫‏ואני נכנס לשם ואני מסתכל על הקיר.
‫‏"שלום, חבר ותיק".
‫‏החיים שלי היום נמצאים במקום הרבה יותר טוב.
‫‏אבל... אם אי פעם ארגיש שאני זקוק לתזכורת...
‫‏תודה רבה.
‫‏...לכמה שהמצב היה פעם גרוע,
‫‏למזלי, יש לי את זה.
‫‏זה ריאיון שהענקתי למגזין ג'י-קיו
‫‏שאני לא זוכר ממנו דבר.
‫‏ניהלתם פעם שיחה כשאתם מסטולים, ‫‏ולמחרת שכחתם מכך?
‫‏האם זה היה ריאיון ארוך מאוד?
‫‏הענקתי את הריאיון הזה ב-15 בדצמבר 2020.
‫‏ההתערבות שלי הייתה ב-18 בדצמבר.
‫‏אז לא טוב שזה היה לפני.
‫‏אני מניח שמה שקרה זה שכתב התקשר אליי ואמר,
‫‏"היי, אשמח לראיין אותך", ‫‏ואני הייתי על מלא קוקאין.
‫‏ואני לא יודע ‫‏אם אתם יודעים איך קוקאין עובד,
‫‏אבל אלה חדשות נהדרות.
‫‏אני רוצה לשתף כמה דגשים מהריאיון הזה
‫‏שאני לא זוכר ממנו דבר.
‫‏זה מתחיל בשורה בפתיח שלהם שאומרת,
‫‏"ג'י-קיו תפסו שיחה עם הקומיקאי ‫‏על מגוון נושאים."
‫‏שאלה ראשונה. ‫‏"ג'י-קיו: מה אתה עושה בימים אלה?"
‫‏"מולייני: חלפתי על מה שהוא כנראה
‫‏"הבניין הרדוף ביותר בניו יורק."
‫‏"ג'י-קיו: אה!
‫‏"איפה זה?"
‫‏"מולייני: זו חנות לשואבי אבק,
‫‏"והיא נמצאת ברחוב 14 בין הרחובות חמש לשש, ‫‏וזו הייתה פעם אכסניה.
‫‏"שככה יהיה לי טוב. ‫‏כנראה רדופת רוחות בצורה בלתי רגילה.
‫‏"ואני מתכוון, רדופה כמו ב'פולטרגייסט'".
‫‏"ג'י-קיו: טוב.
‫‏"הרגשת צמרמורת או תחושה רעה?"
‫‏"מולייני: זה כבר לא גורם לי לתחושה רעה.
‫‏"אני חושב שידעתי מה זה ‫‏כשחלפתי לראשונה על פני החנות.
‫‏"אז אולי זייפתי את התחושות הרעות."
‫‏מה?
‫‏למה הוא מתכוון?
‫‏דרך אגב, יש להם עורכים. ‫‏הם היו יכולים לעזור לי.
‫‏"אני חושב שידעתי מה זה ‫‏כשחלפתי לראשונה על פני החנות.
‫‏"אז אולי זייפתי את התחושות הרעות.
‫‏"למרות שחלפתי פעם ‫‏על פני בית רדוף בלוס אנג'לס,
‫‏"לא ידעתי שהוא רדוף.
‫‏"פשוט תהיתי, מה זה הבית הזה?
‫‏"ולאט לאט החלטתי שאני לא אוהב את הבית הזה.
‫‏"אני והכלב שלי זזים מפה.
‫‏"ואז גיליתי שהוא נקרא ‫‏׳בית הרציחות של לוס פליז׳.
‫‏"ואז גיליתי שיש מאחוריו סיפור נורא.
‫‏"כן, זו הייתה הפעם היחידה שממש הרגשתי
‫‏"פתאום תחושה מזדחלת של שדים ורוחות,
‫‏"ובסוף גיליתי שהיא לגמרי מוצדקת."
‫‏לא.
‫‏לא נשאלה אפילו שאלה אחת באמצע הסיפור הזה.
‫‏אני עדיין עונה על השאלה,
‫‏"מה עשית היום?"
‫‏אני גם מת על זה שהשתמשתי במילה "שדים".
‫‏מתי יוצא לכם לומר אותה?
‫‏השאלה הבאה, "ג'י-קיו:
‫‏"אני רוצה לדבר איתך על איך השנה הזו ‫‏עברה עליך מבחינה יצירתית.
‫‏"מפני שבתקופה הזו לפני שנה,
‫‏"סיימת לעבוד על 'חבורת שקיות האוכל',
‫‏"אחד הסיכונים היצירתיים ‫‏הגדולים ביותר שלך, והוא ממש השתלם.
‫‏"איך התהליך היצירתי שלך הושפע מהשנה הזו?"
‫‏"מולייני: אם שמעת את הכף הזו נופלת,
‫‏"זה מפני שאני אוכל קערת פרוט לופס."
‫‏יוצא מן הכלל.
‫‏תשובה יוצאת מן הכלל...
‫‏לכל שאלה בחיים.
‫‏תמיד תמשכו תשומת לב לכל רעש בחדר ‫‏ותזהו אותו.
‫‏זה בכלל לא נתפס כפרנויה.
‫‏השאלה הבאה.
‫‏"מגזין ג'י-קיו: צפיתי בך ‫‏בלייט נייט עם סת' מאיירס ואני תוהה,
‫‏"האם תרצה פעם תוכנית אירוח משלך?"
‫‏"מולייני: טוב. אז...
‫‏"היו לי פעם שני רעיונות לתוכנית אירוח."
‫‏בואו נעצור ונעריך לרגע את המשפט הזה.
‫‏"היו לי פעם שני רעיונות לתוכנית אירוח."
‫‏"וכשאני אומר רעיונות, אני מתכוון ‫‏שחשבתי עליהם בפרטיות בחדרי.
‫‏"רעיון אחד הוא פשוט ‫‏לראיין אנשים שעוסקים בכל מה שמעניין אותי.
‫‏"ואני לא מתכוון להיות על הרצפה ‫‏ולצפות בהם עובדים.
‫‏"לא, זה יהיה סט של תוכנית אירוח.
‫‏"והם יצאו לשם. ותהיה להקה וכו׳."
‫‏טוב, בואו נעצור ממש כאן.
‫‏אז, רק כדי לסכם.
‫‏"היו לי פעם שני רעיונות לתוכנית אירוח.
‫‏"והראשון מביניהם הוא תוכנית אירוח."
‫‏"הרעיון השני היה תוכנית ‫‏שבה אני מראיין קשישים בלבד.
‫‏"מה שכמובן לא אעשה עכשיו מפאת הסיכונים.
‫‏"אבל חשבתי פשוט ‫‏שיהיה נהדר לדבר עם אנשים זקנים,
‫‏"במיוחד אם הם ירגישו בנוח
‫‏"לדבר על סוף ימיהם."
‫‏השאלה הבאה.
‫‏"ג'י-קיו: אם כבר מדברים על טלוויזיה,
‫‏"הייתה לך קומדיית המצבים ההיא שלא צלחה, ‫‏אבל זה היה לפני זמן רב.
‫‏"אנחנו חיים בעידן שבו ‫‏רשתות וכל שירותי הסטרימינג
‫‏"מאפשרים ליוצרים מרחב גדול יותר ‫‏ליצירת התוכניות שהם רוצים.
‫‏"בהתחשב בכך, האם תנסה זאת שוב?"
‫‏"מולייני: אתה מתכוון לתוכנית ‫‏עם מספר מצלמות בשידור חי
‫‏"כפי שאני עשיתי?"
‫‏"ג'י-קיו: לא.
‫‏"לא בהכרח."
‫‏"מולייני: הייתי עושה ‫‏את אותה תוכנית שעשיתי אז,
‫‏"והדבר היחיד שהייתי משנה הוא הקהל."
‫‏וכך זה מסתיים.
‫‏"ג'י-קיו: נראה לי שמהשיחה הזו אפשר לקבוע
‫‏"שיש המון רעיונות שונים שרצים לך בראש
‫‏"שבהחלט כדאי שתממש אותם."
‫‏"מולייני: אם זה מה שאנשים ייקחו מזה, ‫‏אני אתרגש מאוד."
‫‏"ג'י-קיו: טוב.
‫‏"אתן לך ללכת.
‫‏"איני רוצה לגזול לך יותר מדי ‫‏מזמן אכילת הפרוט לופס."
‫‏"מולייני: על מה אתה מדבר?
‫‏"סיימתי אותם מזמן."
‫‏לילה טוב, בוסטון. תודה רבה.
‫‏- תודה -
‫‏- הצלתם את חיי -
‫‏תרגום כתוביות: לירון לייבו, ‫‏דניאלה מגדל