‎În ultimii câțiva ani am făcut ‎multe lucruri pentru mine.
‎Și am realizat că o să fiu bine ‎dacă primesc constant atenție.
‎Ador atenția.
‎Întotdeauna am vrut atenție.
‎Nu am primit suficientă atenție ‎când eram mic.
‎Am fost al treilea copil din patru.
‎Am un frate și o soră mai mari.
‎Când aveam trei ani, m-au tras deoparte
‎și mi-au spus că sunt adoptat.
‎Și că adevărata mea mamă a fost ucisă...
‎de Miss America.
‎Au spus că dacă o întreb pe mama, ‎o să se supere rău.
‎Să nu o întreb dacă e adevărat ‎decât dacă vreau să o supăr.
‎Și au zis că dacă îl întreb pe tata, ‎o să spună că ei mint.
‎Dar el minte, de fapt.
‎Se gândiseră la toate.
‎Și colac peste pupăză,
‎când aveam trei ani,
‎credeam că Miss America ‎e Statuia Libertății.
‎Era vara anului 1986.
‎În vara lui '86, pe patru iulie,
‎Regan era președinte.
‎A ținut o cuvântare ‎în fața Statuii Libertății.
‎Purta o cămașă albă, vântul sufla
‎și el zicea: „Doamna asta e grozavă.”
‎Eu stăteam acasă și mă gândeam: „Doamne!
‎E o consiprație la nivel înalt.
‎Nu se va face dreptate pentru mama.”
‎Mereu am vrut atenție la școală.
‎Foarte multă atenție.
‎Nu știu dacă ați avut sentimentul ăsta,
‎dar mai știți când erați în școala primară
‎și un coleg de clasă venea la școală
‎și aflai că i-a murit bunicul?
‎Și primea foarte multă atenție?
‎Profesoara spunea: ‎„A murit bunicul lui Aaron.”
‎Și el zicea: „Așa e.”
‎Și noi ziceam: „Aron...”
‎El era vedeta zilei.
‎Zicea: „Pot să stau în fotoliul cu puf ‎în timp ce citim?”
‎Noi ziceam: „Sigur, nemernic sărman.”
‎Nu contează că există o listă laminată
‎cu numele celor care urmau ‎să stea în fotoliu
‎și că așteptaserăm cu toții răbdători.
‎Nu mai contează că fotoliul e acolo ‎ca să putem învăța răbdarea.
‎Intră tu în față!
‎Ați văzut cât de multă atenție ‎primea puștiul al cărui bunic murise?
‎Și ca și mine,
‎s-a întâmplat...
‎să sperați?
‎Sau poate chiar...
‎să vă rugați?
‎„Omoară-mi și mie un bunic ‎ca să primesc atenție!”
‎Eu am făcut asta.
‎Și unii dintre voi.
‎Știu că așa a fost, ‎pentru că ați început să râdeți
‎de la începutul glumei.
‎Să nu vă simțiți prea rău ‎dacă ați făcut-o!
‎Da, e o amintire foarte morbidă.
‎Dar erați copii.
‎Și când ești copil,
‎probabil că încă ai patru bunici.
‎O mulțime de bunici.
‎Sunt prea mulți?
‎Nu știu, întreb și eu.
‎Fir-ar să fie, nu spuneam
‎să te rogi să moară un bunic important.
‎Nu vrei să moară mama mamei tale, ‎relația e prea specială.
‎Și nu vrei să moară tatăl tatălui tău, ‎pentru că tatăl începe să fie ciudat.
‎Copii, tatăl vostru e ciudat acum?
‎Stați să vedeți când îi moare tatăl!
‎O să înceapă aventura.
‎O să vrea să facă mai multe poze ‎cu familia, dar va fi nervos.
‎„Putem să facem măcar o poză ‎în care arătăm bine?”
‎Și te gândești: „Nemernicului ăstuia ‎nu-i e prea bine.”
‎Nu vrei să-ți moară bunicii importanți.
‎Dar poate să-ți moară...
‎unul mai puțin important.
‎Știți voi cine.
‎Știți...
‎Poate să moară mama tatălui tău.
‎Cine știa că tatăl tău are mamă?
‎Nu pare să fi făcut o treabă prea bună.
‎Întreab-o pe mama ta
‎dacă ea crede că mama tatălui tău ‎a făcut o treabă bună
‎și dacă merită să trăiască!
‎Bineînțeles că nu!
‎E o bătrânică antipatică.
‎Nu a făcut nimic pentru nimeni.
‎Dar ar putea să facă acum.
‎Ar putea să moară
‎între septembrie și mai.
‎Să vă zic adevărul.
‎Când eram în școala generală, ‎bunica a murit în timpul verii.
‎A murit degeaba.
‎Nu poți să mergi la școală de Ziua Muncii
‎și să zici: „Bunica a murit pe 17 iulie.”
‎„Ar fi trebuit să-ți treacă. ‎Pleacă din fotoliu!”
‎Îmi cer scuze ‎că am început spectacolul așa morbid,
‎dar nu am vrut să încep prea vesel!
‎Am avut câțiva ani ciudați.
‎Voi ați avut câțiva ani ciudați.
‎Nu am vrut să par fals.
‎Așa: „Boston, e timpul să râdeți!
‎Începeți să zâmbiți
‎Lăsați măștile mai jos
‎Știți la ce mă refer
‎Suntem toți în carantină
‎Cu toții am mers la dezintoxicare ‎Și am divorțat
‎Și reputația ni s-a schimbat
‎Nu știe nimeni ce să mai creadă
‎Da
‎Toți copiii îl preferă pe Bo Burnham
‎Pentru că momentan e mai puțin problematic
‎Simpatia e o închisoare
‎Nu puteam să încep așa.
‎Mersi! Eu am compus piesa.
‎Înainte să încep...
‎Tânărul din rândul trei!
‎- Cum te cheamă? ‎- Henry.
‎Henry? Bine. Câți ani ai?
‎Unsprezece ani.
‎Unsprezece. Bine. Minunat!
‎Nu o să-mi distragi deloc atenția ‎în timpul spectacolului.
‎Henry...
‎Măi să fie!
‎Henry, cumva... Nu vreau să zic:
‎„Știi cine sunt?”
‎Dar știi cine sunt
‎sau a anulat bona și te-ai trezit în dubă, ‎adus cu forța?
‎Știi cine sunt? ‎Ai mai văzut spectacolele mele?
‎- Da. ‎- Bine.
‎Mulțumesc că ai venit!
‎Deci...
‎lucrurile despre care vorbesc eu
‎în seara asta, ‎chestiile pe care le-am făcut recent...
‎Nu spun niciodată asta,
‎nu o zic în mod explicit, ‎dar tu să nu le faci!
‎Bine?
‎Să nu le faci!
‎Ești în clasa a VI-a?
‎- A V-a. ‎- A V-a?
‎Bine.
‎Ei bine, Henry, ‎dacă ai mai văzut spectacolele mele,
‎mi-am schimbat părerea.
‎Când eram mai tânăr, ‎intram pe scenă cam așa...
‎Și mă întrebam de ce.
‎Ei bine, zilele alea au trecut.
‎Asta este. S-au dus.
‎Bine.
‎Uite ce s-a întâmplat!
‎18 decembrie, 2020.
‎Henry, tu urma ‎să mergi în vacanța de Crăciun
‎în clasa a III-a.
‎În schimb, ‎eu îmi făceam de cap prin New York.
‎Nu eram într-o stare bună.
‎Eram sălbatic.
‎În seara de 18 decembrie, 2020,
‎am fost invitat la cină ‎la un prieten acasă.
‎Palpitant, nu?
‎Nu.
‎Am ajuns și am realizat că m-a păcălit.
‎Nu era nicio cină.
‎Era un grup de susținere.
‎Și eu eram vizat.
‎Grupurile de susținere pentru mine
‎sunt cele mai neplăcute.
‎Când am ajuns la grupul de susținere,
‎mi-am dat seama imediat ce se întâmpla.
‎Realizezi ce probleme mari cu drogurile ai
‎dacă, atunci când deschizi ușa ‎și îi vezi pe oameni,
‎primul lucru la care te gândești e:
‎„Am probleme cu consumul droguri.
‎Altfel de ce să fie ăștia aici?”
‎Așa mă gândeam ‎când am văzut grupul de susținere.
‎„Merg la cină cu un prieten.
‎Ce caută Seth Meyers aici?
‎La naiba!”
‎Am mai și întârziat două ore.
‎Nu știam că mă așteaptă lumea.
‎Mai bine știam.
‎Aș fi întârziat un milion de ore.
‎Am întârziat două ore și când am ajuns,
‎erau și mai supărați pe mine.
‎Ziceau: „Ai mai și întârziat.”
‎Am zis: „Dacă voiați să vin la timp,
‎puteați să îmi scrieți ‎«John, avem cocaină.»”
‎Veneam mai devreme ca să aranjăm scaunele.
‎Am întârziat pentru că aveam ‎două drumuri importante de făcut.
‎Primul drum: am fost acasă ‎la traficantul meu de droguri.
‎Mi-e rușine să vă spun ‎că m-am dus ca să cumpăr droguri.
‎A trebuit să-l plătesc în numerar ‎și să-i mai dau bani
‎pentru drogurile luate ‎cu câteva seri înainte
‎pentru că mi se blocase contul de Venmo.
‎Știați că se poate așa ceva?
‎Poate să ți se blocheze contul ‎în fiecare săptămână.
‎Apropo, dacă tot sunteți aici,
‎dați-mi voie să spun ceva despre Venmo
‎din partea comunității de drogați.
‎Venmo e făcut ‎pentru tranzacții cu droguri.
‎Pentru asta.
‎Niciunul dintre noi, ‎cei din lumea drogurilor, nu avem idee
‎ce faceți voi, civilii,
‎pe aplicația noastră
‎cu nemernicele voastre ‎de tranzacții publice.
‎Ce sunteți voi, piața publică din 1555?
‎Ascultați!
‎Uitați-vă!
‎Dau o gâscă grasă pe zece ridichi. ‎Să nu spuneți nimănui!
‎Al doilea drum din seara aia ‎mi se pare foarte amuzant.
‎Cina era la ora 19:00.
‎Așa că m-am dus să mă tund...
‎la ora 19:00.
‎Și chiar credeam că ajung la amândouă.
‎Am mers la tunsul de seară
‎la ‎Saturday Night Live,
‎o emisiune TV, ‎nu o frizerie deschisă non-stop.
‎Acolo au un departament de coafură.
‎Încă aveam legitimația ‎de când lucram acolo.
‎Așa că, la ora 19:00,
‎prăjit bine de tot,
‎am mers la etajul opt ‎al clădirii Rockefeller Center,
‎am intrat în departamentul de coafură ‎premiat cu Emmy
‎și am zis: „Poate să mă tundă cineva?”
‎Și mi-au răspuns: „John, ‎nu prezinți tu emisiunea săptămâna asta.”
‎Și eu am zis: „Poate să mă tundă cineva?”
‎Deci vine un drogat,
‎intră la tine în birou, zice să-l tunzi
‎și tu îi zici: ‎„Scap mai repede dacă-l tund.”
‎Asta s-a întâmplat.
‎Ajung la grupul de susținere ‎cu două ore întârziere.
‎Prietenii mi-au spus că am zis asta:
‎„Bine!”
‎Tocmai fusesem acasă la traficant,
‎așa că am țipat imediat:
‎„Înainte să începem, pot să merg la baie?”
‎Și mi-au zis că nu. Eu am zis...
‎Vine la mine o tanti terapeut
‎și îmi zice: „Bună!”
‎Zic: „E atitudinea greșită.”
‎Vin la grupul ăsta de suport.
‎Toți cei din grupul de suport
‎își făceau griji pentru mine.
‎Își făceau griji ‎pentru bunăstarea mea fizică.
‎Și eu merg acolo slab de la atâta cocaină ‎și proaspăt tuns.
‎Ei stătuseră în carantină nouă luni.
‎Arătau ca naiba.
‎Eu arătam cel mai bine din acel grup,
‎de departe.
‎Toți cei de acolo arătau ca Jerry Garcia.
‎Intru în cameră
‎și îi văd pe șase dintre prietenii mei, ‎în persoană, în New York.
‎Și șase erau în conferință pe Zoom, ‎din Los Angeles.
‎Poate vă gândiți: „În locul tău,
‎ziceam: «Dacă vă faceți griji,
‎cum de nu ați venit aici?»”
‎Nu vă faceți griji!
‎Și eu am zis asta de mai multe ori.
‎Am spus-o de mai multe ori.
‎Tanti terapeut zice:
‎„Să-ți arăt care e scaunul tău.”
‎Aveam un scaun special.
‎Pentru că eram vedeta serii.
‎Voiam să mă așez pe scaun, ‎când un prieten dintr-un colț zice:
‎„Credeam că o să cășuneze pe el.”
‎„Ce credeai?”
‎„Știi tu, ca în serialul ‎Intervention.
‎Credeam că o să sară pe tine.”
‎„Nu e ‎Cum să prinzi un pedofil.
‎Ești dezamăgit că nu cășunează pe mine?”
‎Zice: „Da, sunt puțin dezamăgit.”
‎Mă așez în scaun ‎și îi confrunt pe acești șobolani.
‎Uite!
‎O s-o zic acum. Nu vreau să fiu ciudat.
‎Grupul de suport era plin de vedete.
‎A fost un grup pe cinste.
‎Am intrat nervos acolo,
‎dar am zis: „Tare grupul! E foarte...
‎Mă simt foarte flatat.”
‎Era plin de vedete de comedie alternativă
‎trecute de 40 de ani.
‎Toți erau comedianți.
‎Și totuși nimeni nu a spus nimic amuzant
‎toată seara.
‎Înainte să ajung acolo, ‎și-au promis unul altuia
‎să nu facă glume.
‎Eu o luam razna.
‎Stăteam acolo într-un scaun oribil
‎și mă simțeam rău.
‎Nimeni nu mă lăsa la baie să îmi revin.
‎Și cei mai amuzanți oameni din lume ‎se holbau la mine
‎și refuzau să spună glume.
‎Înnebuneam.
‎Fred Armisen era serios.
‎Știți cât de deranjant e?
‎Nu imita niciun personaj, zicea:
‎„John, chiar îmi fac griji pentru tine.”
‎Am zis: „Următorul!”
‎Apropo, în majoritatea timpului,
‎eram hotărât să nu merg ‎la dezintoxicare, adică să nu fiu învins.
‎Planul meu era ‎să o destabilizez pe lideră.
‎Dacă îi puteam face pe ceilalți ‎să se îndoiască de ea,
‎credeam că totul se va prăbuși ‎ca un castel de cărți de joc.
‎Speram ca până la urmă
‎să zică: „Nu știu. E tuns, are încredere.
‎Să-l face pe el lider. ‎O ducem pe ea la dezintoxicare.”
‎La un moment dat stăteam ‎la o fereastră și fumam în continuu.
‎În decembrie, în New York, ‎așa cum ar face un om normal.
‎Am privit-o și am zis: ‎„Măcar te-ai pregătit pentru mine?”
‎A zis: „Da, dar toată lumea zicea ‎că ești de treabă.”
‎Nu te lăsa păcălită de fațadă!
‎La un moment dat, am dat-o pe asta:
‎„Merg la dezintoxicare
‎când voi o să vă lăsați voi de alcool ‎și de fumat iarbă.”
‎S-a făcut liniște.
‎Apoi Nick Kroll a țipat: ‎„Johnny, nu despre asta e vorba.”
‎E frustrant
‎când vor să te ajute, ‎dar au și ei problemele lor.
‎E ca atunci când primești un mesaj
‎de pe adresa de email.
‎Zici: „Bine, înțeleg mesajul,
‎dar trebuie să îți revii. Asta...
‎Nu-mi place! Ai e-mail la iCloud?
‎Nu-mi trimite mesaje așa! E prostesc.”
‎Acum avem două e-mailuri. Unul original.
‎Am salvat numele așa cum prefer.
‎Altul, monstruozitatea asta ‎cu litere mici.
‎Sunt atâtea litere ‎încât nu le vezi pe previzualizare.
‎Îți tot dă mesaje ‎să vadă dacă-s trimise de pe adresa lui.
‎„Mesajele mele vin ‎tot de pe adresa de e-mail?
‎Ciudat!”
‎„Mesajele vin tot de pe e-mail?
‎Ciudat!”
‎Te sună de pe adresa de e-mail.
‎Suni de pe iPadul unui copil?
‎Am fost un bou în seara aia, recunosc.
‎Dar eram supărat rău pe ei.
‎Eram foarte supărat în seara aia.
‎Mă păcăliseră.
‎La bază, grupul de suport e o păcăleală.
‎Mă păcăliseră, încercau să-mi spună ‎ce să fac cu viața mea,
‎să mă controleze.
‎Să mă trimită luni de zile ‎la dezintoxicare.
‎M-am simțit neputincios și nervos.
‎Acum stau aici cu voi
‎și e 26 februarie, 2023.
‎Un moment neplăcut din an.
‎Sunt cu niște oameni minunați ‎și unu dintre cei mai tari elevi.
‎Fac spectacolul și stau aici...
‎Le sunt recunoscător ‎tuturor celor din grupul meu de suport.
‎Au intervenit, m-au confruntat ‎și mi-au salvat viața.
‎Bine, ajunge!
‎Nu îi susțineți! Ascultați!
‎Li s-a mulțumit.
‎Și mai e ceva.
‎Știu și ei că au făcut un lucru bun.
‎Aduc des vorba despre asta.
‎Și...
‎încă sunt supărat pe ei.
‎Chiar sunt recunoscător.
‎Și mi-ar fi plăcut să simt doar asta, ‎dar nu e așa.
‎Simt două emoții.
‎Încă sunt puțin supărat.
‎Pentru că... Bine.
‎Știți cum e
‎să-ți salveze viața 12 oameni?
‎Sunt prea mulți.
‎Puteau să o facă doar patru.
‎Și știu la cine puteau să renunțe.
‎Dar, pentru restul vieții mele,
‎există 12 oameni
‎cărora trebuie să le zic:
‎„Nu, plătesc eu. Haide!
‎Pe bune.
‎Mi-ai salvat viața.
‎Pe Zoom.”
‎Dacă a mai fost cineva la dezintoxicare,
‎probabil că știți
‎că nu ai voie să aduci droguri cu tine.
‎Nu știu dacă mai țineți minte unde am fost
‎înainte de grupul de suport.
‎De acolo am plecat la dezintoxicare
‎și aveam multe narcotice la mine.
‎Pe atunci eram dependent de cocaină,
‎Adderall, Xanax, Clonazepam
‎și Paracetamol.
‎Cocktailul Providence.
‎Providence, Rhode Island.
‎Pentru cei care nu știți, ‎e un oraș din apropiere
‎de care facem toți mișto.
‎E un loc caraghios.
‎Plecam la dezintoxicare și aveam la mine
‎o pungă plină ‎cu Adderall de 30 de miligrame,
‎o pungă plină cu Xanax,
‎trei grame de cocaină
‎și 2.000 de dolari în numerar.
‎Aveam alte planuri pentru weekendul ăla.
‎Așa că, ajung la dezintoxicare ‎la ora 04:00
‎și merg la biroul de internări.
‎Și femeia de acolo zice: ‎„Aveți droguri la dvs.?”
‎Zic: „Nu, nu am.
‎Pot să mă duc până la baie?”
‎Doi tipi pun mâna pe mine, ‎îmi dau haina jos
‎și încep să caute prin buzunare.
‎Îmi caută ‎în buzunarul interior cu fermoar.
‎Mă gândeam: ‎„Cum au găsit buzunarul cu fermoar?
‎Buzunarul ăla i-a păcălit pe toți.”
‎Au băgat mâna acolo.
‎Au scos pastilele, banii ‎și cele două grame de cocaină.
‎Mai știți că am zis că aveam trei?
‎Ei bine, am prizat în mașină.
‎Și am mai prizat
‎în baia unei benzinării,
‎pe masa pentru schimbat bebeluși.
‎Ce e?
‎Pentru asta sunt mesele alea.
‎Credeți că trebuie să pui un bebeluș
‎pe capcana aia pentru șoareci?
‎Au pe ele simboluri ale găștilor.
‎Sunt pentru prizat cocaină.
‎Când ești drogat, ‎vezi numai suprafețe plane.
‎Așa că îmi scot toate pastilele,
‎cocaina și banii și se holbează la mine.
‎Și eu zic: „Ce să faci? ‎Așa e cu hainele vechi de iarnă.”
‎Știți fenomenul.
‎Când îți cauți prin buzunarele hainelor
‎și zici: ‎„Cinci miare și o bilă neagră de biliard?
‎Le am de când am mers la colindat.
‎Așa-i cu hainele vechi de iarnă.”
‎Apoi mi-au luat medicamentele ‎luate pe rețetă.
‎Luate pe rețetă.
‎Nu erau pastile ilegale ‎cumpărate pe stradă.
‎Rețetele oficiale cu numele meu pe ele.
‎Și mi le-au luat
‎doar pentru că nu existau motive ‎ca să-mi fie prescrise.
‎Dar aveam o ditamai colecția.
‎Am depus mult efort.
‎Știți cât e de greu să convingi un doctor
‎să-ți scrie o rețetă pentru o pastilă ‎de care nu ai nevoie?
‎Nu e greu.
‎E foarte ușor.
‎Asta am făcut eu, voi să nu o faceți.
‎Dacă ați vrea să o faceți, ar merge.
‎Intrați pe webmd.com!
‎Căutați doctori în zona voastră.
‎Bine? Și apoi sortați rezultatele!
‎De la cele mai proaste aprecieri ‎la cele mai bune.
‎Nu trebuie să derulați prea mult.
‎Găsiți doctorul din zona voastră
‎cu cel mai mic număr de stele.
‎Această persoană are nevoie ‎să-i deveniți client.
‎E un doctor prost?
‎Nu.
‎E cel mai bun doctor.
‎Băi nene...
‎Te duci acolo
‎și zici că ești în ‎Căpitanul Phillips.
‎Poți să zici: „Privește-mă! ‎Eu sunt doctorul acum.”
‎Intri pe calculatorul lui.
‎Te uiți la știri.
‎Aveam un doctor în New York ‎care îmi scria doar rețetele.
‎Dr. Michael.
‎Nu vă zic numele de familie.
‎Nu vreau să-i protejez identitatea.
‎Nu mi-a spus numele lui de familie.
‎Chiar și înainte de pandemie,
‎dr. Michael avea cabinetul ‎în apartamentul lui de pe Second Avenue.
‎Ciudat!
‎Mergeam la dr. Michael,
‎băteam la ușă și mereu răspundea așa:
‎„Minerva, soția mea, doarme.”
‎Era foarte paranoic, dar nu spunea:
‎„Nu vorbi tare!”
‎Parcă zicea: ‎„Nu mi-am ucis soția, pe Minerva.”
‎Apoi mergeam în chicineta lui.
‎Aș exagera dacă aș numi-o „bucătărie”.
‎Și începea „consultația”.
‎Ziceam: „Vreau Clonazepam!”
‎Și el zicea: „Bine.”
‎În timp ce scria rețeta
‎și o rupea din carnețel, întreba: ‎„Pentru ce?”
‎Eu ziceam: „Sufăr de anxietate.”
‎Zicea: „Atunci ai nevoie de asta.”
‎Apoi dr. Michael întreba mereu:
‎„Vrei vaccin antigripal?”
‎Voia să fie un doctor adevărat.
‎Ziceam: „Nu, dle doctor,
‎deja mi-ai făcut două vaccinuri luna asta.
‎Simt că am luat-o razna.
‎Mă simt foarte bolnav.”
‎Apoi zicea: ‎„Vrei injecție cu vitamina B12?
‎Vrei o injecție cu vitamine?”
‎Întotdeauna voia să-mi facă o injecție,
‎pentru că avea o pasiune.
‎Dacă te cheamă dr. Michael
‎și lucrezi în apartament, ai o pasiune.
‎Lui Michael îi plăcea să-i vadă pe alții
‎cum își dau bluza jos în apartamentul lui.
‎Nu vă simțiți în largul vostru, ‎dar nu mă mai deranjează.
‎Și dacă voi credeți ‎că la sfârșitul poveștii o să zic:
‎„Și eu am zis: «În niciun caz!»”,
‎o să fiți foarte dezamăgiți.
‎Jucam un fel de joc.
‎Eu îmi ridicam mâneca de la tricou.
‎Michael venea cu siringa și zicea:
‎„Va trebui să-ți dai tot tricoul jos.”
‎Ziceam: „30 de pastile, două rețete...”
‎Și hărțuirea sexuală se oprea.
‎Sincer. Poate că asta era totul.
‎Îi plăcea să vadă bărbați la bustul gol.
‎Sau poate că era un motiv pentru care, ‎atunci când îmi dădeam tricoul jos,
‎hărțuirea sexuală înceta.
‎Povestea asta are două morale.
‎Prima, știți povestea.
‎Înainte nu o știați.
‎Cealaltă morală e asta:
‎ar trebui să vă vaccinați ‎și toate cele, dar...
‎când îi auzi pe unii care zic:
‎„Ai încredere în doctori...”
‎Când auzi pe cineva care zice ‎să ai încredere în doctori, ține minte
‎că undeva, într-o chicinetă,
‎stă dr. Michael.
‎Și dacă e așa de demn de încredere,
‎de ce doarme mereu Minerva?
‎Așa că mi-au luat rețetele.
‎Mi-au luat rețetele.
‎Toate astea se întâmplau la ora 04:00,
‎la prima mea internare.
‎Să derulăm înainte cu 12 ore
‎la ora 16:00 în aceeași zi.
‎Eram în camera de spital ‎a centrului de dezintoxicare.
‎Prima oară trebuia să merg ‎la dezintoxicare patru sau cinci zile
‎pentru că aveam droguri în sistem. ‎Eram în camera de spital.
‎Eram la dezintoxicare de 12 ore.
‎Nu dormisem deloc în tot acest timp.
‎Până acum, eram treaz
‎de 50 de ore.
‎Doctorii încercau ‎să-mi dea medicamente care să mă calmeze.
‎Dar în acest moment al vieții mele, ‎toleranța la sedative crescuse imens.
‎Nu conta ce îmi dădeau, ‎nu mă puteau potoli.
‎Eram ca marele Rasputin, ‎nu mă puteau îngenunchea.
‎Și în acel moment, un doctor chiar bun
‎intră în camera mea de spital.
‎Dacă ai mers doar la dr. Michael
‎în ultimii câțiva ani,
‎un doctor bun e înfiorător.
‎Ți se pare exorcist.
‎Intră și zice: ‎„Salut! Sunt dr. Henry Fortescue.”
‎Zic: ”Nu! Are și nume de familie!
‎Nu.
‎Hei!
‎Vrei să-mi dau tricoul jos?
‎Îți place?
‎Îți place să fac așa?
‎Ce fel de doctor ești?
‎Soția ta a murit?”
‎Am țipat la el.
‎Zic: „Unde e Clonazepamul meu?”
‎„Nu îți putem da Clonazepam.”
‎„De ce?”
‎”Suntem la dezintoxicare.
‎Nu-ți pot da o substanță ‎care e sub incidența
‎legii statului Pennsylvania.”
‎Am zis:
‎”Legea statului Pennsylvania?
‎Dacă mergem la o farmacie din New Jersey?”
‎Vedeți voi, eu credeam
‎că îmi spune despre încurcătura
‎în care ne aflam amândoi.
‎Că zice: ‎”Mi-ar plăcea să-ți dau pastilele astea.
‎E clar că ești un tânăr foarte mișto,
‎faci scheme în haine de spital,
‎într-o pereche de adidași New Balance ‎de 12 ore.
‎Dar statul ăsta afurisit...”
‎„Dar doctore, dacă mergem ‎la o farmacie din New Jersey?”
‎”Doamne! Nu s-a mai gândit nimeni la asta.
‎Ești primul dependent de droguri ‎care are un plan.
‎Hai cu mașina mea!
‎E clar că ești pregătit ‎să pleci de la dezintoxicare.”
‎Asta se întâmpla la ora 04:00.
‎După trei ore, la ora 07:00, ‎am adormit în sfârșit.
‎Mi-au dat un medicament numit Librium ‎care m-a liniștit.
‎Au pus o asistentă ‎să stea în camera mea de spital
‎ca să se asigure că dorm.
‎Făceam probleme.
‎Nu știu exact ce anume îi făcuse ‎să se îngrijoreze.
‎Se poate să fi fost momentul când am spus:
‎”O să mă prefac că mă culc.
‎Când o să credeți că am adormit ‎și plecați din cameră,
‎eu o să fug din centrul ăsta ‎mâncând pământul.”
‎Cele zise de mine cu voce tare, ‎de două ori
‎și adresate către doi angajați
‎au ridicat câteva suspiciuni.
‎Acum dormeam pe bune.
‎În camera mea era o asistentă ‎care se asigura că dorm.
‎Ea stătea într-un scaun lângă o măsuță, ‎eu dormeam în pat.
‎Telefonul meu era cu ecranul în sus, ‎pe măsuța de lângă ea.
‎Exact în acest timp, la ora 19:00,
‎mă sună bunul meu prieten, Pete Davidson.
‎Pete... Da, el.
‎Nu venise la grupul de suport ‎pentru că era plecat.
‎Aflase că sunt la dezintoxicare ‎și își făcea griji.
‎Așa că mă sună.
‎Vă zic ceva despre el!
‎Își schimbă mereu numărul de telefon.
‎Nu știu de ce. E treaba lui.
‎La vreo lună și jumătate primesc un mesaj:
‎„E noul meu număr. Pete.”
‎Și eu zic: „Dovedește cu o poză!”
‎Și îmi trimite o poză așa...
‎Apoi salvez numărul.
‎Pentru o vreme l-am salvat în telefon ‎drept „Pete Davidson”.
‎La un moment dat aveam nouă Pete Davidson ‎în telefon.
‎Prea mulți Pete Davidson.
‎Așa că...
‎am început să-i salvez numărul ‎sub nume de persoane celebre
‎ca să nu mă plictisesc.
‎La un moment dat era salvat în telefon ‎drept „Rodney Dangerfield”.
‎Când am ajuns la dezintoxicare
‎era trecut în telefon „Al Pacino”.
‎Dormeam în pat.
‎Asistenta mă veghea.
‎Telefonul meu era lângă asistentă.
‎Mă sună Pete Davidson.
‎Și mă tot sună.
‎Dar asistenta vede pe telefon...
‎că acest pacient care doarme
‎primește nu unul,
‎nu două,
‎ci cinci apeluri pierdute
‎de la câștigătorul de Oscar,
‎Al Pacino.
‎Deci, ea mă trezește.
‎Nu o învinuiesc.
‎Aș fi fost așa curios.
‎Se trezește... Mă trezesc ‎și ea mă scutură zicând:
‎„Te sună cineva.”
‎Eram atât de amețit, eram...
‎Mă rostogolesc. Eram așa epuizat. ‎Mă uit la telefon.
‎Am văzut că scrie: „Apel de la Al Pacino.”
‎Știu că asta înseamnă ‎„Apel de la Pete Davidson.”
‎Dar nu îi explic asistentei ‎acest cod complex.
‎Doar răspund în fața ei.
‎Și zic: „Alo?”
‎„Frate.
‎Nu sunt prea bine.
‎Da, nimeni nu te va învinovăți.”
‎Acum...
‎Am spus ultima parte ‎pentru că unii oameni au sugerat
‎că am consumat droguri împreună
‎fiindcă el are tatuaje...
‎iar eu n-am.
‎Sigur facem vrăji.
‎Nu am luat droguri cu Pete.
‎Mereu mi-a susținut ‎foarte mult sobrietatea.
‎Deci asta e conversația cu Pete.
‎Dar conversația despre care asistenta ‎crede că are loc...
‎Mă încântă și astăzi.
‎„Alo...”
‎„Johnny!
‎Sunt Al.
‎Băiețelul meu.
‎Am auzit că ești la reabilitare.
‎Ce faci, frate?”
‎„Frate.
‎Nu sunt prea bine.”
‎„Micul meu pistruiat.
‎Te-am sunat de cinci ori...
‎Cred că eu voi fi acuzat de asta.
‎Da, devin suspicios
‎că atunci când publicul american aude ‎despre recidiva lui John Mulaney,
‎va numi logic
‎și imediat doar un singur vinovat.
‎Și acela sunt eu!
‎Al Pacino,
‎câștigătorul Oscarului
‎de șaptezeci și nouă de ani!
‎Pacino din italiană.
‎„Pa”, adică tati
‎și „chino”, adică pantaloni kaki.
‎Vor da vina pe Tati Pantaloni Kaki.
‎Conexiunea a fost compromisă.”
‎Am fost la dezintoxicare două luni, ‎din 18 decembrie până pe 20 februarie.
‎Eram acolo pe 6 ianuarie ‎în timpul insurecției.
‎Nu s-ar fi întâmplat pe tura mea.
‎Fiindcă m-aș fi asigurat.
‎M-aș fi asigurat că nu se întâmplă.
‎A fost vreo insurecție ‎înainte să merg la dezintoxicare?
‎Nu.
‎A mai fost vreuna de când am ieșit?
‎Nu.
‎N-ar îndrăzni.
‎Ei știu că Baby J s-a întors pe străzi.
‎Cât timp am fost la dezintoxicare, ‎a fost totul închis pentru COVID.
‎Deci, nu puteam să părăsim clădirea.
‎Dar am auzit că în unele locuri ‎te duc în excursie.
‎Unde am fost eu, în vremurile bune
‎mergi la o fermă și cunoști un cal.
‎Se practică. ‎Se numește terapie cu cabaline.
‎Sună foarte frumos, dar cât de rău ‎îți pare pentru acel cal?
‎Se naște crezând: „Într-o zi ‎voi câștiga Kentucky Derby.”
‎Și toată viața are parte de dependenți
‎care zic: „Bine.
‎În regulă.
‎Să-ți mângâi piciorul tău puternic ‎îmi dă încredere.
‎Dacă pot să-ți ridic copita, ‎sunt gata să am propriul apartament.”
‎Când am ajuns prima dată la dezintoxicare, ‎una dintre cele mai mari temeri
‎era că toată lumea o să mă recunoască.
‎Treptat,
‎o nouă teamă a apărut.
‎Nu exagerez ca să fiu amuzant.
‎Absolut nimeni...
‎Nimeni nu știa cine sunt.
‎Și mă înnebunea.
‎Să nu repetați asta.
‎Scria în ziar
‎că eram în dezintoxicare ‎și l-am pus la vedere.
‎Mi-am zis: „Doamne, a venit ziarul.
‎Veniți, dependenților. Doamne!
‎Haideți... Oare ce scrie în el?”
‎Înainte să realizez ‎că nimeni nu știa cine sunt,
‎eram în grupul de primire.
‎De la dezintoxicare am ajuns în salon
‎unde urma să stau câteva luni.
‎Acolo, era un grup de primire.
‎Și, înainte să intru în grup, mi-am spus:
‎„Fii modest.”
‎Așa că intru și mă așez
‎și spun: „Bună, sunt John M.”
‎Toți se holbează și mă întreb: ‎„De ce nu aplaudă?”
‎Și acest tip, Lenny, cu care mai târziu ‎m-am împrietenit,
‎spune: „Cu ce te ocupi?”
‎Ceilalți tipi zic: „Cu ce te ocupi?”
‎Iar eu zic...
‎Și eu spun: ‎„Sunt un comediant de stand-up.”
‎Și Lenny spune: „Cu asta te ocupi?”
‎„Da, întreabă-ți fiica.
‎Sau fiul, dacă nu e atlet.”
‎Întrebați doar anumiți fii.
‎Am avut probleme în a doua săptămână.
‎Am comandat de la Restaurantul ‎Outback cu Postmates.
‎Orașul din Pennsylvania
‎avea două atracții.
‎Un Outback și clinica de dezintoxicare.
‎Dar când am comandat Outback, ‎m-am gândit că livratorul
‎nu știe ce e dezintoxicarea.
‎Așa că i-am dat adresa de dezintoxicare ‎de parcă ar fi fost casa mea.
‎Și la instrucțiuni speciale,
‎am scris: „Nu te opri la clădirea mare.
‎Mergi până la căminul din cărămidă ‎și vei vedea afară un tip de 38 de ani,
‎îmbrăcat într-un halat, ‎foarte entuziasmat.”
‎Sosește mâncarea, dar e confiscată ‎de personalul de serviciu.
‎Mă cheamă în birou
‎și zice: „Asta e aiurea. E grav.”
‎Eu zic: „E doar Outback”.
‎El spune: „Dacă e Outback fără mâncare?”
‎Eu zic: „Ce înseamnă asta?”
‎El zice: „Acum ai comandat Outback ‎și e doar mâncare,
‎și am râs și am lăsat asta să treacă.”
‎„Dar dacă ai lăsat un bacșiș generos
‎și când mai comanzi zici: ‎Vă amintiți de mine?
‎V-am lăsat un bacșiș generos.
‎Vă dau un bacșiș și mai mare ‎dacă-mi aduceți niște droguri.”
‎Am spus: „Doamne, e o idee fantastică!”
‎Am muncit la dezintoxicare.
‎Am făcut ce mi-au spus consilierii.
‎Când am ajuns prima dată acolo, ‎consilierul m-a pus
‎să scriu o autobiografie despre consumul ‎și abuzul de substanțe.
‎Am zis: „Cum adică?”
‎A zis: „Scrie toate momentele mari ‎din viață când iei droguri și alcool.”
‎Zic: „Adică recent sau de la șase ani?”
‎Zice: „Atunci ai început să bei?”
‎Am zis: „Da.” Și mi-a mai dat hârtie.
‎Am gustat alcool la șase ani.
‎Nu eram într-un bar bând un cocktail.
‎Am gustat bere și vin.
‎Tata ne-a zis când eram mici:
‎„Avem o abordare europeană față de alcool ‎în această casă.”
‎Era singurul lucru spre care am avut ‎o abordare europeană.
‎În rest, am avut o abordare ‎din Vestul Mijlociu.
‎Inclusiv Europa. ‎Ziceam: „Nu mergem acolo.”
‎Până la 13 ani, ‎mă îmbătam în fiecare weekend.
‎Eu și prietenii mei ‎ieșeam pe străzile din Chicago,
‎pe Lincoln Avenue,
‎și stăteam în fața magazinelor de băuturi
‎și încercam să-i facem pe adulți ‎să ne ia alcool.
‎A fost mereu un proces foarte dramatic,
‎aveam 13 ani și arătam de nouă.
‎Arătam ca săracii lui Charles Dickens.
‎Ziceam: „Domnule, vă rog.”
‎Uneori încercau să-mi dea bani,
‎eu ziceam: „Nu, eu îți dau bani.
‎Și îmi cumperi bere din acest magazin, ‎unde casierul urmărește
‎tot schimbul prin vitrină.”
‎În clasa a opta, le-am spus prietenilor:
‎„Ar trebui să cerem ‎cuplurilor la întâlniri,
‎fiindcă tipul va dori să cumpere ‎bere pentru noi
‎ca să dea bine în fața fetei.”
‎Nu am înțeles dinamica ‎primei întâlniri la adulți.
‎Și când o duce acasă ea ar zice:
‎„Știi,
‎nu eram sigură legat de tine
‎la începutul serii, dar...
‎când te-am văzut cumpărând berea
‎folosind mărunt
‎și acea sticlă de vin pentru acel copil,
‎m-am gândit că nu ești de lăsat.”
‎Am început să mă droghez la 14 ani
‎cu cei mai buni prieteni ai mei, ‎John și John.
‎Nu mă refer la mine. Sunt alte persoane.
‎Amândoi se numeau John.
‎Erau John O'Brien, John McNulty și eu.
‎Mă numesc John Mulaney.
‎Și, dacă nu știați, probabil erați ‎la dezintoxicare cu mine.
‎Odată...
‎Odată, când aveam 16 ani, ‎John, John și cu mine
‎eram într-o parcare noaptea ‎și fumam un joint.
‎Ne drogam. Și o mașină de poliție ‎a oprit din senin...
‎Am zis: „Fir-ar!” Am aruncat joint-ul ‎în canalizare
‎și am scăpat de iarbă.
‎Dar tot ne-au chemat
‎și ne-au percheziționat.
‎„Mâinile pe capotă.”
‎Ne aliniem toți trei și punem mâinile ‎pe mașina de patrulare.
‎Ofițerul se apropie mai întâi ‎de John O'Brien
‎și îl percheziționează.
‎Și zice: „Cum te numești?”
‎Și el zice: „John.”
‎Apoi se duce la John McNulty.
‎Începe să-l percheziționeze.
‎Întreabă: „Cum te cheamă?”
‎El zice: „John.”
‎Apoi a ajuns la mine.
‎Înainte să mă percheziționeze,
‎s-a aplecat și mi-a șoptit:
‎„Ar fi bine să nu te cheme tot John.”
‎„Mi se zice Baby J pe străzile astea.”
‎La dezintoxicare stai cu consilierul
‎și te uiți prin telefon.
‎Și, de multe ori, te pune ‎să ștergi și să blochezi
‎traficanți de droguri sau numere ‎cu influențe rele.
‎În unele cazuri, cauți acei oameni întâi
‎și le spui: „O să-ți șterg ‎numărul și te blochez.”
‎Ca să nu te caute mai târziu.
‎Se numește despărțirea de distribuitor.
‎Am făcut asta într-o zi cu consilierul,
‎ne-am uitat prin telefon.
‎Întâi l-am căutat ‎pe dealerul principal, Arvin.
‎I-am dat un mesaj și i-am zis:
‎„Hei, te șterg și te blochez.
‎Nu mai cumpăr droguri de la tine.
‎Sunt curat acum.”
‎Apoi n-am știut cum să închei mesajul.
‎Și spun: „Dar mulțumesc pentru...
‎mulți ani de profesionalism inspirat
‎și multele nopți care au devenit zile.”
‎Am trimis mesajul.
‎Înainte să-l pot șterge și bloca, ‎Arvin răspunde.
‎Spune: „Sunt tare mândru de tine ‎că ești curat.”
‎Apoi scrie:
‎„Știi, am cumpărat droguri ‎ca să ți le vând
‎fiindcă îmi făceam griji pentru tine
‎și nu voiam să iei lucruri mai rele ‎de pe stradă.”
‎Știu.
‎Și eu mă despart de tipul ăsta?
‎Deci nu pot să-l șterg acum. Îi răspund.
‎Zic: „Ce om drăguț!”
‎„Ai cumpărat droguri ‎doar ca să mi le vinzi?”
‎El zice: „Da.”
‎Eu spun: „Ai vândut droguri altor oameni?”
‎El spune: „Nu.”
‎Apoi spun: „Hei, e un moment ciudat ‎să întreb,
‎dar ești traficant de droguri?”
‎El spune: „Nu, sunt pictor. ‎Am vorbit despre asta.”
‎Oameni din Boston, până în ziua de azi,
‎habar n-am de unde îl știu.
‎Și îi scriu iar.
‎Și zic:
‎„Cum se face că...
‎îmi vinzi droguri?”
‎Și îmi răspunde:
‎„Nu știu. Ai tot cerut.”
‎Îmi place povestea asta
‎pentru că sunt multe povești ‎despre traficanții de droguri
‎care au transformat oameni nevinovați ‎în dependenți.
‎Sunt primul dependent de droguri
‎care a transformat un om nevinovat
‎într-un traficant de droguri.
‎Și asta e promisiunea lui J.
‎La dezintoxicare, făceam terapie de grup.
‎Și împărtășeam povești
‎despre cele mai disperate lucruri ‎făcute pentru a lua droguri.
‎Și o să vă povestesc unul acum.
‎Deci puțin context pentru poveste.
‎În ianuarie 2020,
‎eram foarte dependent de cocaină.
‎Am vrut să mă opresc.
‎În loc să vorbesc ‎cu un consilier în problema drogurilor,
‎sau cu orice tip de consilier
‎sau cu un terapeut sau cu un medic ‎sau cu oricine din viața mea,
‎îmi sun contabilul.
‎Și zic: „Sunt dependent de cocaină.
‎Trebuie să nu-mi mai dai bani.
‎Nu-mi da bani în numerar.”
‎El zice: „Nu pentru asta m-am angajat.”
‎Zic: „Îmi dai bani doar dacă ‎îți dau e-mail și ție și doctorului.
‎Asta e noua regulă.”
‎Am închis telefonul.
‎Mă enervez instant de regulă.
‎Gândesc: „Sunt banii mei.
‎Nenorocitul vrea să-i scriu ‎și lui și doctorului?”
‎Și în loc să iau telefonul ‎și să-l sun înapoi
‎și să-i zic: „Asta nu mai e o regulă.”
‎Și aș putea pentru că sunt adult,
‎iar el e angajatul meu.
‎În schimb, îmi petrec ‎următoarele șase luni
‎găsind metode elaborate
‎de a mă fura singur.
‎În august 2020, eram foarte dependent.
‎Doream cu disperare cocaină.
‎Și mi-am dat seama că mai am un card ‎de credit care funcționează.
‎Și am decis că voi cumpăra un ceas Rolex
‎cu cardul de credit
‎și să-l amanetez pentru numerar
‎cinci minute mai târziu.
‎Mă pricep la citit grupurile.
‎Sunteți foarte impresionați de acest plan.
‎Deci, într-o zi de august din 2020,
‎când afară sunt 100 de grade Fahrenheit,
‎intru în magazinul Rolex de pe Madison ‎Avenue din Manhattan.
‎Intru.
‎Toți tipii poartă costume.
‎Și zic: „Ceasuri... Elveția...”
‎Se mișcă ca roboții.
‎Și eu intru.
‎Port blugi foarte lejeri, ‎legați de două ori la gleznă,
‎adidași Reebok albi, șosete albe, ‎un tricou alb foarte lung,
‎șapcă de baseball albă.
‎Mestec gumă Nicorette.
‎Am un rucsac JanSport ‎ridicat cât se poate de sus.
‎Am 38 de ani.
‎Intru în magazin
‎și mă apropii de prima vitrină ‎pe care am văzut-o
‎și zic: „Ăla. Bună!
‎Ăla. Îmi place ceasul ăla.
‎Vreau ceasul acela, te rog.”
‎Vânzătorul se întoarce. ‎Are batista pregătită
‎de parcă e magician.
‎Zice:
‎„Văd că te uiți la ceasul din aur roz.
‎Vrei să vezi alte ceasornice?”
‎Eu zic: „Nu, nu sunt interesat ‎de ceasornice.
‎Doar ceasuri. ‎Ăsta e cel pe care îl doresc.
‎L-am căutat.
‎Știu totul despre el. ‎Dă-mi ceasul, te rog.”
‎Deschide vitrina, scoate ceasul.
‎Stă pe propriul pat de piele întoarsă.
‎El spune: „Să-l probăm ‎la încheietura mâinii tale?”
‎Zic: „N-am timp. Nu e nevoie.
‎Nu e pentru mine.
‎E un cadou pentru frate și îi cunosc ‎încheietura mâinii.
‎Când ai frații, știi...
‎I-am văzut încheieturile,
‎așa că știu că va fi perfect.”
‎El spune: „Un cadou pentru fratele tău.
‎Și, spune-mi, ‎ce inele poartă fratele tău?”
‎Și eu... „Poftim?”
‎E un fel de ghicitoare?
‎Este inițierea într-o societate ‎de albi de la Yale?
‎Cum adică. „Ce inele poartă fratele meu?”
‎El spune: „Păi...
‎Dacă fratele tău poartă inele ‎de aur galben sau alb,
‎s-ar putea să nu vrei un ceas din aur roz.
‎După cum probabil știi, ‎metalele nu se amestecă.”
‎Zic: „Sunt insultat ‎fiindcă crezi că s-ar putea să știu.
‎Știu asta, ‎precum și toate celelalte lucruri.
‎Nu aș amesteca...
‎N-aș pune o doză de aluminiu ‎lângă un ceainic.
‎Nu aș pune o trompetă pe un calorifer.
‎Zi-mi că sunt de modă veche, ‎dar cred în segregarea strictă.
‎M-ai auzit. ‎Segregarea metalelor în locuință.
‎În al doilea rând, fratele meu ‎nu are inele și nu va avea.
‎Nu va avea. Fratele meu nu are degete.
‎Are un ciot.
‎Are un ciot de mână.
‎Pentru asta este ceasul. Nu înțelegi?
‎Ceasul va împodobi ciotul, ‎iar când se uită în jos
‎la acest lucru urât, ‎va vedea ceasul frumos.
‎Și se va gândi doar la generozitatea ‎frățiorului lui
‎și nu la oribilul accident cu Vitamix ‎care i-a luat degetele.
‎Vinde-mi ceasul, te rog.”
‎El scoate o cutie Rolex verde ‎și o deschide, pune ceasul înăuntru.
‎În cutie este un mic cartonaș.
‎Scoate un stilou și scrie pe cartonaș,
‎cam mult.
‎Mă gândesc: ‎„Iisuse, îi scrie o scrisoare ceasului?”
‎Știe că o să-l amanetez,
‎scrisoarea e pentru proveniență.
‎Toți din magazin știu ‎că voi amaneta ceasul.
‎Cred că sunt un gunoi, dar nu sunt. ‎Sunt Dumnezeu.
‎Asta îmi trece prin cap.
‎El scoate o panglică și zic: ‎„Nu. Fără ambalaj cadou”.
‎El spune: „Credeam că ai spus ‎că este un cadou.”
‎Zic: „Nu. Dar eu și fratele meu ‎nu suntem așa.
‎Nu suntem simandicoși. ‎Trec pe la el pe acasă.
‎O să arunc ceasul în aer.
‎O să-l prindă pe ciot.
‎Nu mă duc cu o panglică mare și elaborată.
‎Și cum ar putea să dezlege asta? ‎Am avut încredere în tine.
‎Ți-am spus despre starea lui ‎și acum îmi dai toate astea...
‎Ce să-i facă? S-o desfacă cu dinții?
‎Vinde-mi ceasul. E pentru cocaină.”
‎Îmi ia cardul de credit. Îl folosește.
‎Îmi dă cardul înapoi. ‎Scoate o sacoșă de cumpărături Rolex.
‎Îmi învârt imediat rucsacul JanSport, ‎deschid fermoarul.
‎Și zic: „Nu e nevoie.”
‎Îmi pune cutia de ceas în rucsac.
‎Închid fermoarul. Înainte să ies ‎pe ușa magazinului,
‎îmi scot telefonul și caut:
‎«Unde să vând ceas acum în New York.»
‎Apare un loc numit «Vând ceasul ‎chiar acum NYC.»
‎Mă gândeam că mă înțelege cineva ‎în sfârșit.
‎Sun la ei și zic:
‎„Bună ziua. Da, am un ceas Rolex ‎de vândut. Pot să vin astăzi?”
‎Tipul spune: „Da. La ce oră vrei să vii?”
‎Zic: „Sunt la două minute distanță ‎și alerg spre magazin.
‎Ajung într-un minut.”
‎Spune: „Bine, sunt peste drum iau masa.
‎Voi începe și eu să alerg.”
‎Așa că acum alergăm amândoi pe strada 47.
‎Rucsacul meu se bălăngănea
‎ca sânii mari ai unei bătrâne
‎care sare în sus și în jos ‎la Prețul Corect.
‎Ajungem. E deasupra unui magazin mare ‎de diamante,
‎dar are biroul la etaj, mergem acolo.
‎Intru prin două uși antiglonț.
‎Ați văzut ‎Diamante neșlefuite.
‎Intrăm în biroul lui și ne așezăm ‎și trebuie să-mi schimb comportamentul.
‎Da, am fost frenetic toată dimineața,
‎dar acum vând ceasul.
‎Nu trebuie să par disperat.
‎Trebuie să obțin prețul corect.
‎Deci, trebuie să par relaxat.
‎Așa că îmi scot încet rucsacul,
‎dezvăluind un contur perfect ‎de transpirație pe bretele și pe spate.
‎Îmi oferă apă, pe care o refuz imediat.
‎În ciuda faptului ‎că mi se lipesc buzele de dinți.
‎Spun: „Bună. Am un ceas frumos de vânzare.
‎Nu mă grăbesc să-l vând.
‎Îl am de mulți ani.
‎Nu l-am purtat niciodată, ‎așa că e în stare perfectă.”
‎El zice: „Ai ceasul de mulți ani?”
‎Eu zic: „Corect”.
‎Spune: „De ce nu-l porți?”
‎I-am spus: „Mi-ar plăcea să port ceasul.
‎Dar vezi, port inele...
‎de aur galben și aur alb.
‎Și așa cum știm amândoi...
‎metalele nu se amestecă.”
‎Tipul deschide cutia de ceas Rolex, ‎se uită înăuntru, se uită la cardul
‎pe care tipul a scris cu stiloul.
‎Se uită la card. Se uită la mine. ‎Se uită la card.
‎Spune: „Ai ceasul de mulți ani?”
‎Zic: „Aha.”
‎Zice: „Are data de azi.”
‎Și am spus: „Așa e”.
‎Și m-am uitat la el...
‎cu tot farmecul și carisma rămase ‎în corpul meu plin de droguri,
‎sperând să pot învinge logica
‎încât ambele lucruri ‎să fie adevărate simultan.
‎Am acest ceas de mulți ani.
‎Și aia e data de azi.
‎În acest moment, își dă seama ‎că are avantajul în negociere.
‎Am cumpărat ceasul cu 12.000 de dolari.
‎Înainte să săriți,
‎rețineți, ceasurile se depreciază...
‎la ieșirea din magazin.
‎Am luat ceasul cu 12.000 de dolari.
‎El spune: „5.000 de dolari.” Eu zic: „Nu.”
‎El zice: „6.000 de dolari.” Zic: „Da.”
‎Simt că mă judecați.
‎Credeți că sunt prost.
‎Să vă întreb asta.
‎Spuneți-mi o altă metodă
‎de a face 6.000 de dolari
‎în cinci minute...
‎cheltuind doar... 12.000 de dolari?
‎Și...
‎pe măsură ce înțelegeți ‎cât de dezastruoasă,
‎risipitoare și de neplăcută ‎e acea poveste,
‎amintiți-vă
‎că e o poveste pe care v-o spun.
‎E ciudat să fii în recuperare.
‎Era ciudat să fiu dependent, ‎dar măcar eram drogat.
‎E ciudat uneori. Îmi este bine.
‎Dar când sunt singur, rămân cu cel ‎care a încercat să mă omoare.
‎Uneori trec pe lângă o oglindă și zic: ‎„Iar tipul ăsta. Isuse!”
‎Este un sentiment înfiorător uneori.
‎Dar e și plăcut.
‎Îmi dă un tip ciudat de încredere uneori.
‎Uite, îmi păsa ce credeau toți despre mine
‎mult. Doar de asta îmi păsa.
‎Îmi păsa doar ce cred alții despre mine.
‎Și nu-mi mai pasă.
‎Și nu-mi mai pasă fiindcă ‎pot spune sincer, ce-mi poate face cineva
‎mai rău decât ceea ce ‎mi-aș face eu singur?
‎Îl veți anula pe John Mulaney?
‎Eu îl voi ucide.
‎Aproape am făcut-o.
‎Am fost într-un muzeu din Detroit ‎cu fiul meu.
‎Îl împingeam în cărucior printr-o încăpere
‎unde au picturi murale Diego Rivera.
‎Și îi explicam fiului meu, Malcolm, ‎care avea vreo nouă luni atunci,
‎că Diego Rivera era genial, dar comunist.
‎Iar Malcolm arunca săruturi ‎obiectelor neînsuflețite
‎și își încrucișa ochii ‎în timp ce umplea scutecul.
‎Nu mai ieșisem cu el și nu l-am ‎mai schimbat în public până atunci.
‎Așa că m-am dus la ghidul muzeului ‎și i-am spus:
‎„Unde pot să-mi schimb copilul?”
‎Și ea spune: „La toaleta bărbaților.”
‎Zic: „Bine.” ‎Și îl duc la toaleta bărbaților.
‎Și intru acolo și mă uit la perete.
‎„Bună, vechi prieten.”
‎Viața mea este mult mai bună.
‎Dar, simt că am nevoie să-mi reamintesc...
‎Mulțumesc mult!
‎... de cât de rele erau lucrurile
‎și din fericire, am asta.
‎Acesta e un interviu ‎pe care l-am acordat revistei ‎GQ
‎și de care nu-mi amintesc că l-am dat.
‎Ați avut vreo conversație drogați ‎și să nu vă amintiți a doua zi?
‎A fost un interviu foarte lung?
‎Am dat acest interviu ‎pe 15 decembrie, 2020.
‎Intervenția a fost pe 18 decembrie.
‎Deci e rău că a fost înainte.
‎Cred că m-a sunat un reporter și mi-a zis:
‎„Aș vrea să-ți iau un interviu.” ‎Și luasem multă cocaină.
‎Nu știu dacă știți cum acționează cocaina,
‎dar e o veste grozavă.
‎Vă împărtășesc câteva momente ‎din acest interviu
‎de care nu-mi amintesc.
‎Introducerea spune:
‎„GQ‎ a apelat comediantul ‎pentru o conversație amplă.”
‎Prima întrebare. ‎„GQ:‎ Ce faci azi?”
‎Mulaney: Am trecut pe lângă ‎ceea ce se presupune
‎că e cea mai bântuită clădire ‎din New York.”
‎„GQ:‎ Vai!”
‎„Unde se află?”
‎„Mulaney: E un magazin de aspiratoare,
‎e pe strada 14 între 5 și 6, ‎iar pe vremuri era o pensiune.
‎Vai de mine! ‎Aparent incredibil de bântuită.
‎Și vreau să zic, în stilul ‎Poltergeist.”
‎„GQ:‎ Bine.
‎Ți s-a făcut frig ‎sau ai un presentiment negativ?”
‎„Mulaney: Nu-mi mai dă ‎un presentiment rău.
‎Când am trecut prima dată pe lângă ea, ‎am știut ce era.
‎Poate am mimat presentimentul rău.”
‎Ce?
‎Oare ce vrea să spună?
‎Apropo, au redactori. M-ar fi putut ajuta.
‎„Când am trecut prima dată pe lângă ea, ‎am știut ce era.
‎Poate am mimat presentimentul rău.”
‎Deși am trecut pe lângă o casă ‎bântuită din Los Angeles,
‎nu știam că e bântuită.
‎Mă gândeam doar: Ce-i cu casa asta?
‎Și apoi, mi-am zis, nu, ‎nu-mi place casa asta.
‎O să plec de aici cu câinele meu.
‎Și apoi am aflat că se numea ‎casa crimelor din Los Feliz.
‎Apoi am aflat că are un trecut groaznic.
‎Da, a fost singura dată când am avut
‎un sentiment neplăcut legat de spirite ‎și fantome, din senin,
‎și apoi s-a dovedit corect.”
‎Nu.
‎Nu a fost pusă altă întrebare atunci.
‎Încă răspundeam la întrebarea:
‎„Ce ai făcut azi?”
‎și îmi place ‎că am folosit cuvântul „spirite”.
‎Când apuci să spui asta?
‎Următoarea întrebare, ‎„GQ:
‎Să vorbim despre cum a fost anul ‎din punct de vedere creativ.
‎Anul trecut în această perioadă,
‎terminai ‎The Sack Lunch Bunch,
‎unul dintre cele mai mari riscuri creative ‎și a dat roade.
‎Cum a fost influențat procesul tău creativ ‎de anul acesta?”
‎„Mulaney: Dacă ai auzit lingura căzând,
‎e fiindcă mănânc un castron de cereale.”
‎Fenomenal.
‎Un răspuns fenomenal...
‎la orice întrebare din viață.
‎Numește și identifică mereu ‎fiecare sunet din cameră.
‎Nu pare deloc paranoic.
‎Întrebarea următoare.
‎„Revista ‎GQ:‎ Privindu-te la ‎Noaptea târziu ‎cu Seth Meyers‎ m-a făcut să mă întreb,
‎îți dorești propria emisiune?”
‎„Mulaney: Bine. Deci...
‎Odată am avut două idei de talk show.”
‎Pauză și să apreciem propoziția o clipă.
‎„Odată am avut două idei de talk show.”
‎„Și prin idei, adică m-am gândit la ele ‎în intimitatea camerei mele.
‎O idee ar fi să intervievez oameni ‎care fac orice mă interesează.”
‎Și nu pe teren ca să îi privesc ‎cum își fac treaba.
‎Nu, pe un platou de talk-show.
‎Și ar veni acolo. Cu o trupă ‎și așa mai departe.
‎Bine, să facem pauză.
‎Să recapitulăm.
‎„Odată am avut două idei de talk show.
‎Și prima dintre ele este un talk show.
‎„Cealaltă idee era ‎să fac un spectacol cu vârstnici.
‎Ceea ce, evident, nu aș face acum ‎din cauza riscurilor.
‎M-am gândit că ar fi grozav ‎să vorbesc cu bătrânii,
‎mai ales dacă le-ar plăcea
‎să vorbească despre sfârșitul vieții.”
‎Întrebarea următoare.
‎„GQ:‎ Vorbind de televiziune,
‎ai avut acel serial care nu s-a realizat, ‎dar cu mult timp în urmă.
‎Ne aflăm într-o eră în care rețelele ‎și serviciile de streaming
‎oferă creatorilor aparent mai mult spațiu ‎pentru a face emisiunile dorite.
‎Având în vedere asta, ai încerca din nou?”
‎„Mulaney: Adică un serial ‎cu mai multe camere, cu audiență live
‎așa cum am făcut-o eu?”
‎„GQ:‎ Nu.
‎Nu neapărat.”
‎„Mulaney: Aș face exact același spectacol ‎pe care l-am mai făcut,
‎schimbând doar publicul.”
‎Și așa se încheie.
‎„GQ:‎ Cred că am stabilit ‎în această conversație
‎este sunt multe idei diferite în capul tău
‎care ar trebui puse în practică.”
‎„Mulaney: Dacă asta înțeleg oamenii ‎din asta, aș fi încântat.”
‎„GQ:‎ Bine.
‎O să te las să pleci.
‎Nu vreau să te țin departe de cereale.”
‎„Mulaney: Despre ce vorbești?
‎Au dispărut de mult.”
‎Noapte bună, Boston. Mulțumesc mult!
‎MULȚUMESC
‎MI-AȚI SALVAT VIAȚA
‎Subtitrarea: ‎Mariana Mazilu, Dan Anescu